Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Так.
— То спали й квитанцію.
— Можна переслати її в багажне відділення на вокзал і попросити, щоб валізи вислали до запитання в Берлін або кудись-інде.
— Вийде те саме. Краще спали. Як будеш хитрувати, то тільки викличеш підозру. А так він просто зник. У Парижі таке буває. Коли почнуть шукати, то, може, їм пощастить дізнатися, де його востаннє бачили. В «Озирисі». Ти заходив туди?
— Так. На хвилинку. Я його бачив, а він мене ні. Потім я чекав на нього надворі. І там нас ніхто не бачив.
— Можуть спитати, хто в той час був у залі. Роланда, мабуть, згадає, що ти заходив.
— Я там часто буваю. Це ще нічого не означає.
— Краще, щоб тебе не допитували. Втікач, без паперів. Роланда знає, де ти мешкаєш?
— Ні. Але знає Веберову адресу. Він їхній офіційний лікар. Зрештою, Роланда скоро кидає там роботу.
:— Однаково буде відомо, де вона. — Морозов налив собі чарку. — Я гадаю, що тобі краще на кілька тижнів зникнути.
Равік підвів на нього очі.
— Добре тобі казати, Борисе. А куди?
— Куди-небудь, де можна згубитися серед людей. Поїдь у Канн або в Довіль. Там тепер сезон, і ти легко згубишся. Чи в Антіб. Ти його добре знаєш, і ніхто в тебе не питатиме паспорта. А я завжди можу довідатися від Вебера й Роланди, чи тебе не шукає поліція як свідка.
Равік похитав головою.
— Найкраще махнути на все рукою і жити так, наче нічого не сталося.
— Ні. В цьому випадку ні. Равік подивився на Морозова.
— Я нікуди не тікатиму. Залишуся тут. Інакше не можу. Як ти цього не розумієш?
Морозов нічого не відповів.
— Найперше спали квитанцію, — нарешті мовив він.
Равік витяг квитанцію з кишені і спалив над мідною попільничкою. Тоді Морозов узяв її і витрусив попіл за вікно.
— От і все. Ти більше нічого не маєш із його речей?
— Маю гроші.
— Покажи.
Він пильно оглянув банкноти. На них не було ніяких знаків.
— їх легко позбутися. Що ти думаєш із ними зробити?
— Пошлю у фонд утікачів. Анонімно.
— Завтра розміняй їх, а пошлеш аж за два тижні.
— Добре.
Равік сховав гроші до кишені. Складаючи банкноти, він раптом згадав, що вже брав їжу. Він мигцем глянув на свої руки. Які химерні думки лізли йому вранці в голову. Він узяв другу скибку свіжого чорного хліба.
— Де ми повечеряємо?
— Де хочеш.
Морозов недовірливо глянув на нього. Равік усміхнувся. Вперше за цілий день.
— Борисе, — сказав він, — не дивися на мене так, як нянька на хворого, коли боїться, що його розіб’є параліч. Я знищив тварюку, який заслужив у тисячу разів гіршої смерті. У своєму житті я вбив десятки людей, які мені не заподіяли ніякого лиха, й за це мене нагороджували орденами, і вбив їх не в чесному двобої, а нишком, підкрав-шися ззаду, коли вони нічого поганого не сподівалися. Але це звали війною, і таке вбивство вважали почесним. Сьогодні мене кілька хвилин мучила одна тільки думка: що я не зміг спершу сказати йому все у вічі, а тоді вже вбити. Дуже мені з дурного розуму цього хотілося. Тепер він мертвий і більше нікого не мучитиме. Потім я виспався, і все для мене стало таким далеким, наче я прочитав про нього в газеті.
— Добре, — сказав Морозов і застебнув піджака. — То ходімо. Мені треба чогось випити.
Равік здивовано глянув на нього.
— Тобі?
— Так, мені! — мовив Морозов. На мить він завагався, потім додав: — Сьогодні я вперше відчув себе старим.
Роландині проводи почалися рівно о шостій. І тривали тільки одну годину. О сьомій «Озирис» знов почав приймати відвідувачів.
Стіл накрито в бічній залі. Всі повії були одягнені. Більшість — у чорні шовкові сукні. Равік, що завжди бачив їх роздягненими або в то-ненькдх прозорих сукнях, спершу декотрих навіть не впізнав. Про всяк випадок у великій залі залишилося п’ять чи шість дівчат. Вони мали одягтися о сьомій і також прийти попрощатись з Роландою. Жодна з них не в’явилася б туди у свбєму фаховому вбранні. І не з наказу мадам — так захотіли самі дівчата. Равік іншого й не чекав. Він знав, що повії дотримуються етикету суворіше, ніж у вищих колах суспільства.
Дівчата склалися й купили Роланді для Я кав’ярні шість плетених крісел. Мадам подарувала їй касовий апарат, а Равік — два столики з мармуровими стільницями. На обіді він був єдиний сторонній і єдиний чоловік.
Обід почався у п’ять хвилин на сьому. Мадам сиділа на чільному місці, праворуч від неї Роланда, ліворуч Равік, далі нова наглядачка, її помічниця, а за ними решта дівчат.
Перекуски були чудові. Страсбурзький паштет із гусячої печінки, домашній пиріг і до нього витримана вишнівка. Перед Равіком поставили пляшку горілки, бо він не зносив вишнівки. Потім подали юшку по-вішівському, якої не посоромився б і найкращий кухар, далі рибу й до неї «мерсо» врожаю 1933 року. Риба була приготована не згір-ше, ніж у «Максима». Вино було легке й до міри молоде. Після цього принесли тонку молоду спаржу, підсмажені на рожні хрумкі, ніжні курчата й вишуканий салат, що ледь відгонив часником, а до них — «шато сент-еміліон». У тому кінці столу, де сиділа мадам, відкоркували пляшку «романе-конті» врожаю 1921 року.
— Дівчата не зможуть оцінити його, — сказала мадам.
Зате Равік оцінив вино. Йому принесли ще одну пляшку, оскільки він відмовився від шампанського й шоколадного крему. До «романе-кон-ті» він разом із мадам їв тягучий брі зі свіжим білим хлібом без масла.
Розмова біля столу провадилась, ніби в пансіоні для дівчат. Плетені крісла були оздоблені бантами. Касовий апарат сяяв. Мармурові столики тьмяно полискували. В залі панував сумовитий настрій. Мадам була в чорному. На ній сяяли діаманти. їх було не дуже багато, тільки брошка й перстень — вишукані, білі камені з блакитним відтінком. Діадеми вона не надягла, хоч і стала графинею. У мадам був добрий смак. Вона любила діаманти. На її думку, рубіни й смарагди могли трапитись і фальшиві, а діаманти завжди були надійні. Вона невимушено розмовляла з Роландою і Равіком. Вона була дуже начитана, провадила розмову легко, цікаво й дотепно, до речі цитуючи Монтеня, Шатобріана й Вольтера. Гі розумне, іронічне обличчя огортало сиве волосся з ледь блакитнявим полиском — мадам трохи підфарбовувала його.
О сьомій годині, після кави, дівчата встали, немов слухняні вихованки пансіону, чемно подякували мадам і попрощалися з Роландою. Мадам ще трохи посиділа.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.