Читати книгу - "Домбі і син"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Я знаю це, — відповів управитель, — я вже це тобі казав.
— Не я, а твої інформатори, — перебив його брат, — якщо вони в тебе є. А коли нема — то власні твої думки та призри.
— Я не маю призр, — одказав управитель. — Маю певність. Ви — малодушні, ниці, влесливі собаки! Всі ви вдаєте одне і те ж, співаєте одних пісень, всі однаково дзявкаєте про свою відданість і таїтеся з тим, що і так видно.
Його брат мовчки рушив до виходу і на останньому слові зачинив за собою двері. Містер Турбот-управитель підсунув крісло до вогню й почав потихеньку роздовбувати вугілля кочергою.
— Підлі, боягузливі лакузи! — бурмотів він, виставивши два ряди своїх блискучих зубів. — Нема серед них такого, що не вдав би, який він, бач, вражений та обурений… ба! Нема такого, але дай йому силу, та ще розуму й сміливості на додачу — кожен би строщив гордощі Домбі й потолочив так само безжально, як я оці жарини.
Розбиваючи їх й розкидаючи по поду, він замислено усміхався, дивлячись на роботу своїх рук. «І то не чекаючи на поклик такої ж гордячки королеви, — додав він. — А там гордість така, за яку не можна забувати, — свідченням тому наше знайомство». По цих словах він запав у ще глибшу задуму й сидів так над згасаючим жаром, аж нарешті підвівся з виглядом людини, що захопилася читанням, озирнувся довкола, взяв капелюх, рукавички, пішов туди, де стояв його кінь, скочив у сідло й почвалав освітленими вулицями, — бо був уже вечір.
Їхав він попри будинок містера Домбі і, пустивши коня ступою, підвів погляд на вікна. Увагу його насамперед привернуло те вікно, де він колись бачив Флоренс з Діогеном, хоч зараз там не світилося, та він посміхнувся і, ніби гордуючи ним, переніс погляд на високий фасад будинку.
— Був час, — сказав він, — коли варт було стежити, як сходить навіть твоя маленька зірка, і знати, де на небі зібралися хмари, щоб при потребі затьмити тебе. Та тепер зійшла планета, і ти загубилася в її сяйві.
Він повернув свого білоногого за ріг вулиці й серед освітлених вікон на тильній стіні будинку шукав одного. З ним був пов’язаний спогад про одну величну постать, про руку в рукавичці, спогад про те, як сипались на підлогу пір’їни з крила красивого птаха, як дрижала і шелестіла легесенька біла накидка на сукні, наче перед далекою бурею. Всі ці спогади він повіз із собою, коли, знов завернувши коня, помчав у безлюдні, темні алеї парків.
В дійсності — фатальній дійсності — вони були пов’язані з жінкою, гордою жінкою, яка ненавиділа його, але яка, завдяки його лукавству і власній розгніваній гордині, поволі й несхибно привчалася терпіти його товариство й потрохи почала приймати його в себе як того, хто мав привілей говорити з нею про її підкреслену неповагу до її чоловіка і брак поваги до самої себе. Вони були пов’язані з жінкою, яка ненавиділа його до глибини душі, яка знала його наскрізь і не довіряла саме тому, що знала його так добре, як він — її, але яка тим і живила свій бунтівний гнів, що з кожним днем дозволяла йому підступатися ближче й ближче, не дивлячись на ненависть, яку плекала до нього. Не дивлячись? Якраз завдяки їй, — бо в темних надрах цієї ненависті, непрониклих для її грізних очей, — хоч дещо таки проглядалося звідти невиразно, — ховалася така чорна розплата, що найлегшої тіні від неї, побаченої навіть мигцем, мов у страшному сні, було б достатньо, щоб навік очорнити їй душу.
Чи саме такий образ цієї жінки витав перед ним, поки він їздив верхи, — образ правдивий і очевидний?
Так. Він бачив її саме такою, якою вона була насправді. І вона була при нім невідступно — з її гордістю, гнівом, ненавистю, — такими ж очевидними, як і її краса; і серед них найочевидніша — її ненависть. Часом він бачив її, гордовиту та неприступну, поруч себе, а часом — розпластану, викачану в поросі, під копитами свого коня. Але завжди бачив її такою, якою вона була насправді, без прикрас, і стежив за кожним її кроком на небезпечній стежці, якою вона йшла.
І коли прогулянка його скінчилась, і він, перевдягнений, з похиленою головою, тихим голосом і вкрадливою посмішкою, переступив поріг її яскраво освітленої кімнати, він бачив її так само чітко і ясно. Він навіть здогадувався про таємницю схованої в рукавичку руки, і тим довше затримував її у своїй. З небезпечної стежки, якою вона йшла, він не збочив; і де тільки лишала слід її нога, тут же в цей слід ступав і він.
Розділ сорок сьомийГРІМНИЦЯ
Час не розмив межі між містером Домбі та його дружиною. Невдало спарованому подружжю, де кожен був нещасний сам і робив нещасним іншого, пов’язаному лиш кайданами на руках, які, оскільки вони рвались у різні боки, натягувались так, що в’їдалися в тіло до кості, — навіть Час, який завше вгамовує пристрасті і розраджує в горі та скруті, був безсилий. Їхня гординя, хоч і різна за характером, була однакова мірою і з твердої, як кремінь, затятості їхньої викрешувала вогонь, який то спалахував, то жеврів — залежно від обставин, але випалював усе в їхньому спільному житті і обертав їм подружній шлях на всипану попелом дорогу.
Будьмо справедливі до містера Домбі: в полоні потворної омани, що росла з кожною піщинкою, відсипаною годинником його життя, він, усе дужче насідаючи на Едіт, мало задумувався над тим, до чого він змушує її і якими методами, але загалом його почуття до неї залишились такими ж, як і були на початку. Вона дуже помилялася, нерозважно опираючись, замість визнати зверхність і скоритися йому
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Домбі і син», після закриття браузера.