Читати книгу - "Граф Монте-Крісто"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
І вона показала на контури тіла під укривалом.
— А що Д’Епіне? Скажіть-бо, благаю вас, — провадив Моррель.
— Він прийшов, щоб підписати угоду, тієї самісінької хвилини, коли бабуня віддавала Богові душу.
— Жах! — сказав Моррель із почуттям егоїстичної втіхи, бо подумав, що через цю смерть весілля відкладуть на невизначений час. Та відразу ж і був покараний за своє себелюбство.
— І вдвічі тяжче, — провадила Валентина, — що моя люба, сердешна бабуня, умираючи, звеліла, щоб це весілля сталося якомога швидше; о Боже, вона сподівалася захистити мене, а насправді теж діяла проти мене!
— Чуєте? — поспитався раптом Моррель.
Вони позамовкали.
Чутно було, як відчинилися двері, і паркет у коридорі та східці зарипіли під чиєюсь ходою.
— Це мій батько вийшов із кабінету, — сказала Валентина.
— І проводжає лікаря, — докинув Моррель.
— А звідки ви знаєте, що лікаря? — здивовано запитала Валентина.
— Здогадуюся просто, — сказав Моррель.
Валентина зиркнула на нього.
Тим часом було чути, як зачинилися парадні двері. Потім Вільфор подався, щоб замкнути на ключ двері в сад, а далі знову побрався східцями нагору.
Сягнувши передпокою, він на мить зупинився, гадаючи, либонь, чи йти до своєї кімнати, чи до покою пані де Сен-Меран. Моррель хутко заховався за штору. Валентина й не поворухнулася, наче величезне горе піднесло її над усіма повсякденними страхами.
Вільфор подався до себе.
— Тепер, — сказала Валентина, — вам уже не вийти ні парадними дверми, ні тими, що провадять у сад.
Моррель розгублено дивився на неї.
— Тепер є тільки одна можливість і надійний вихід, — провадила вона, — через дідусеві покої.
Вона підвелася.
— Ходімо, — сказала вона.
— Куди? — запитав Максимільян.
— До дідуся.
— Мені треба йти до пана Нуартьє?
— Так.
— Подумайте, Валентино!
— Я вже давно думала про це. У мене лишився один друг на білому світі, і обоє ми потребуємо його допомоги... Ходім-бо.
— Будьте обережні, Валентино, — сказав Моррель, не бажаючи слухатися її, — будьте обережні; тепер я бачу, яке то за навіженство було, що я сюди прийшов. А ви певні, люба, що міркуєте зараз тверезо?
— Цілком, — відказала Валентина, — мені совісно тільки бабуню кидати, адже я обіцяла охороняти її, сердешну.
— Смерть для кожного свята, Валентино, — сказав Моррель.
— Авжеж, — відказала дівчина, — та й ненадовго це буде. Ходімо.
Валентина вийшла у коридор і спустилася вузькими сходами, що провадили до Нуартьє, Моррель тихенько прямував за нею. На майданчику біля кімнати вони зустріли старого слугу.
— Барруа, — сказала Валентина, — замкніть за нами двері й нікого не впускайте.
І вона увійшла перша.
Нуартьє й досі сидів у фотелі, прислухаючись до щонайменшого шереху; від Барруа він знав про все, що сталося, і жадібно дивився на двері; ось він угледів Валентину, і очі його зблиснули.
У її ході й у манері триматися було щось поважне й урочисте. Це вразило старого. В його очах з’явився допитливий вираз.
— Любий дідусю, — мовила вона, — вислухай мене уважно. Ти знаєш, що бабуся де Сен-Меран годину тому померла. Крім тебе, тепер нема нікого на білому світі, хто любив би мене.
Вираз нескінченної ніжності промайнув ув очах дідугана.
— І тільки тобі можу я довіряти моє горе і мої надії, правда ж?
Недвига дав на здогад, що так.
Валентина взяла Максимільяна за руку.
— Тоді, — сказала вона, — добре поглянь на цього чоловіка.
Старий доскіпливо і трохи зачудовано поглянув на Морреля.
— Це Максимільян Моррель, син поважного марсельського негоціанта, що про нього ти, напевне, чув.
— Так, — дав на здогад старий.
— Це незаплямоване ім’я, і Максимільян прикрасить його славою, бо в тридцять років він уже капітан спагі й лицар Почесного легіону.
Старий дав на здогад, що пам’ятає це.
— Так ось, дідусю, — сказала Валентина, опускаючись навколішки перед старим і показуючи на Максимільяна, — я кохаю його і належатиму тільки йому! Якщо мене змусять вийти заміж за іншого, я помру або вкорочу собі віку.
У очах недвиги був цілий світ збурених думок.
— Тобі подобається Максимільян Моррель, еге ж, дідуню? — запитала Валентина.
— Авжеж, — дав на здогад недвига.
— І ти можеш захистити нас, твоїх дітей, від мого батька?
Нуартьє спрямував свій замислений погляд на Морреля, ніби казав: «Ну, це залежить від обставин».
Максимільян зрозумів його.
— Панно, — сказав він, — у покоях вашої бабуні вас чекає святий обов’язок; дозвольте мені побалакати декілька хвилин із паном Нуартьє.
— Авжеж, цього мені й хочеться, — очима дав на здогад старий.
Потім занепокоєно зиркнув на Валентину.
— Ти хочеш запитати, як він зрозуміє тебе, дідусю?
— Так.
— Не турбуйся; ми так часто розмовляли про тебе, що він добре знає, як я з тобою балакаю. — І, обернувшись до Морреля з чарівною усмішкою, хоч і затьмареною глибоким сумом, вона докинула:
— Він знає все, що я знаю.
Сказавши те, Валентина звелася з колін, підсунула Моррелеві стілець і звеліла Барруа нікого не впускати; потім ніжно цьомнула дідуся і, сумовито попрощавшись із Моррелем, вона пішла.
Тоді Моррель, щоб довести Нуартьє, що він користується Валентининою довірою і знає всі їхні секрети, узяв словника, перо й папір і поклав усе це на столі, біля лампи.
— Спершу, — сказав він, — дозвольте мені, мосьпане, розповісти вам про те, хто я такий, як я кохаю панну Валентину і які мої наміри.
— Слухаю вас, — дав на здогад Нуартьє.
Разюче видовище становив собою цей дідуган, що був, здавалося б, даремним тягарем для рідні, а став таємничим оборонцем, єдиною опорою, єдиним суддею двох закоханих, молодих, гарних, здорових людей, що тільки починали жити.
Весь його вигляд, переповнений надзвичайною шляхетністю і суворістю, глибоко вплинув на Морреля, і він почав промовляти з тремтінням у голосі.
Він розповів, як запізнався з Валентиною, як покохав її і як самотня й нещасна Валентина погодилася прийняти його відданість. Розповів він і про свою рідню, про своє становище, про свій маєток; не раз, коли він допитливо зиркав на недвигу, той поглядом казав йому: «Гаразд, продовжуйте».
— Отож, мосьпане, — сказав Моррель, скінчивши першу частину своєї розповіді, — я розповів вам про моє кохання і про мої надії. Чи розповідати тепер про наші плани?
— Так, — дав на здогад старий.
— Так ось що ми вирішили.
І він розповів Нуартьє, як чекав у городі, про кабріолет, як він збирався забрати Валентину, завезти її до сестри, повінчатися з нею і в шанобливому очікуванні сподіватися на прощення пана де Вільфора.
— Ні, — дав на здогад Нуартьє.
— Ні? — запитав Моррель. — Так робити не слід?
— Ні.
— Ви не схвалюєте цього плану?
— Ні.
— Тоді є інший спосіб.
Дідуган поглядом запитав: який?
— Я йду до Франца Д’Епіне, — сказав Максимільян, — і я радий, що можу сказати це за відсутності панни де Вільфор, — і буду поводитися так, що йому доведеться вчинити як порядній людині.
Погляд Нуартьє знай допитувався.
— Ви хочете знати, що я зроблю?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Граф Монте-Крісто», після закриття браузера.