Читати книгу - "Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Гаразд, хлопче, йди і люби її.
Він пішов, спочатку навмисно повільною ходою, а потім побіг, надолужуючи втрачений час. Він зайшов у її спальню через свою: двері між ними були відчинені. Вона й досі стояла навколішки перед валізою, і він наблизився до неї й завмер.
Вона випросталася:
— Чого тобі, Джоне?
— Просто хотів подивитись.
Побувавши ще раз у материних обіймах, він умостився на канапці коло вікна й, підібгавши під себе ноги, почав дивитися, як вона розпаковує речі. При цьому він відчував таку втіху, як ніколи в житті, почасти тому, що вона виймала з валізи речі, які здавалися загадковими, а почасти тому, що йому було приємно дивитися на неї. Вона рухалася не так, як інші люди, особливо не так, як Бела; без сумніву, вона найвродливіша з усіх жінок, яких йому доводилось бачити. Нарешті вона впоралася з валізою і стала навколішки перед ним.
— Ти скучав за нами, Джоне?
Маленький Джон кивнув головою і, виказавши в такий спосіб свої почуття, кивав і далі.
— Але ж із тобою була «тітонька» Джун?
— О, з нею був чоловік, що кашляв.
Мамине обличчя змінилося і стало майже сердите. Він швидко додав:
— Той чоловік бідолашний; він кашляв страшенно. Мені... мені він сподобався.
Мати обняла його.
— Тобі, мабуть, усі подобаються, Джоне?
Маленький Джон поміркував.
— Подобаються трохи,— відповів він.— «Тітонька» Джун водила мене до церкви одної неділі.
— До церкви? Он як!
— Вона хотіла побачити, як це вплине на мене.
— І вплинуло?
— Так. Мені стало млосно, і вона зразу ж відвела мене додому. Але я не захворів. Полежав у ліжку, випив коньяку з гарячою водою і почитав «Бічвудських хлопців». Ото було гарно!
Мати закусила губу.
— Коли ж це було?
— Та, здається... уже давно. Я просив, щоб вона повела мене ще, але вона не схотіла. Ви з татом ніколи не ходите до церкви, правда?
— Ні, не ходимо.
— А чому?
Мати усміхнулася.
— Бачиш, синку, ми ходили, коли були маленькі. Можливо, почали ходити занадто малими.
— Розумію,— сказав маленький Джон,— це небезпечно.
— Про всі ці речі ти сам складеш свою думку тоді, коли виростеш.
Маленький Джон відповів поважно:
— Я не хочу вирости, дуже вирости. Я не хочу ходити до школи.— Раптом його охопило бажання сказати ще щось, висловити те, що було в нього на душі, і він аж почервонів.— Я... я хочу залишитися з тобою, мамусю, й любити тебе.— Потім, інстинктивно відчувши потребу зам'яти свої слова, він швидко додав:— А ще я не хочу сьогодні лягати спати. Я просто втомився лягати спати кожного вечора.
— Тобі знову снилися страшні сни?
— Лише один раз. Можна, мамусю, я залишу на ніч відчинені двері в твою кімнату?
— Тільки трохи.
Маленький Джон зітхнув задоволено.
— Що ти бачила в Гленсофентрімі?
— Там така краса, серденько.
— А що ж таке краса?
— Що таке... Ой Джоне, це важке запитання.
— Чи можу я її, наприклад, побачити?
Мати підвелася й сіла біля нього.
— Ти її бачиш щодня. Небо гарне, і зорі, і місячні ночі, а також і птахи, і квіти, й дерева — все це гарне. Поглянь у вікно, і ти побачиш красу, Джоне.
— Е, так це ж краєвид. І це все?
— Все? Ні. Море на диво гарне, і хвилі, коли з них злітає піна.
— А ти, мамусю, народжувалася з неї щодня?
Мати всміхнулася.
— Звичайно, ми купались.
Маленький Джон раптом простяг руки й обняв її за шию.
— Я знаю,— сказав він загадково,— ти справжня, а решта — то вигадка.
Вона зітхнула, засміялась і сказала:
— Ой Джоне!
Маленький Джон мовив критично:
— Ти як вважаєш: Бела, наприклад, гарна? Як на мене, то не гарна.
— Бела молода, а це багато важить.
— Але ти виглядаєш молодшою, мамусю. Якщо об Белу стукнешся, то буде боляче. Як на мене, Да не була гарна, а мадемуазель майже бридка.
— У мадемуазель дуже приємне обличчя.
— О, звичайно, приємне. Мені так подобаються твої промінчики, мамусю.
— Промінчики?
Маленький Джон торкнув пальцем кутик її ока.
— А, оці? Але то ознака старості.
— Вони з'являються, коли ти усміхаєшся.
— Але раніше їх не було.
— Однаково вони мені подобаються. Ти любиш мене, мамусю?
— Авжеж, авжеж, люблю, хлопчику мій.
— Дуже?
— Дуже!
— Більше, ніж я гадав?
— Більше, куди більше.
— І я теж. Ну, то ми любимо
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі», після закриття браузера.