Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Я це собі запам’ятаю, — сказав я. — Що з Бетті?
— Ми мусимо її прооперувати. Зараз неможливо сказати щось напевно.
— Ви вже склали всі іспити?
— Так.
— Ви оперуватимете Бетті?
— Так.
— До побачення, Равіку.
— Мене тепер звати Фрезенбурґ. Це моє справжнє прізвище.
— А я досі Росс. І це не моє справжнє прізвище.
Він розсміявся і швидко пішов.
— Ти стільки озираєшся, ніби я десь сховала мертве дитя, — сказала Наташа.
— Давня звичка. Її не так легко позбутися.
— Тобі часто доводилося переховуватися?
Я здивовано глянув на неї. Дурне питання — це, якби вона запитала, чи мені часто випадало дихати. Тоді я зрозумів, що вона нічого не знає про моє попереднє життя, і, хоч як це дивно, у моїх грудях розлилося тепле відчуття радості. «Дякувати Богу, — подумав я, — що вона нічого не знає».
Наташа стояла перед широким вікном у кімнаті з низькою стелею — темний силует у яскравому світлі, — і мені не треба було їй нічого пояснювати чи почуватися втікачем. Я обійняв її і поцілував.
— Від сонячного проміння в тебе такі теплі плечі, —промовив я.
— Я переїхала сюди тільки вчора. Холодильник повний. Ми можемо цілий день не виходити надвір. Сьогодні ж неділя, якщо ти раптом забув.
— Не забув. А в холодильнику є щось випити?
— Дві пляшки горілки. І дві пляшки нежирного молока.
— Ти вмієш готувати?
— Так собі. Але я вмію смажити стейки на грилі і відкривати бляшанки. Крім того, в нас багато фруктів, салат і радіо. Ми тепер можемо почати справжнє обивательське життя.
Вона розсміялася. Я тримав її в обіймах, але не сміявся. Її слова вдарили мене, наче дюжина м’яких стріл із гумовими наконечника-
ми, що діти використовують їх для духових пістолетів. Вони не завдають болю, але все ж таки їх відчуваєш.
— Ти б не хотів такого життя, правда? — запитала Наташа. — Занадто міщанське для тебе?
— Я вважаю таке життя найбільшою пригодою нашого часу, — відповів я і вдихнув кедровий запах її волосся. — Кожен бухгалтер переживає тепер стільки ж пригод, скільки колись король Артур. Я б міг тижнями слухати радіо, пити пиво і насолоджуватися міщанським життям, наче пурпуровою мантією на своїх плечах.
— Ти вже колись дивився телевізор?
— Зовсім трохи.
— Я так і думала. Він би швидко тобі остогиднув. А від пурпурової мантії невдовзі засвербіли би плечі.
— Зараз мені все байдуже. Ти знаєш, що сьогодні — перший день, коли нам не потрібно вештатися по кнайпах чи сидіти в готелі?
Вона кивнула.
— Я вже тобі це казала. Але ти вважав, що до цього якось причетний Фрейзер.
— Я і досі так вважаю. Але мені байдуже.
— Ти. розумнішаєш на очах. Заспокойся! У тебе нема жодних підстав сумніватися у мені.
Я роззирнувся. То була маленька квартира на п’ятнадцятому поверсі — з вітальнею, спальнею, кухнею та ванною. Недостатньо елегантна для Фрейзера. З великих вікон вітальні та спальні відкривався прекрасний краєвид на Нью-Йорк: від П’ятдесят сьомої вулиці видно було Волл-стрит — поміж хмарочосів і понад багатьма рядами низьких будиночків.
— Тобі тут подобається? — запитала Наташа.
— Саме так і потрібно жити у Нью-Йорку. Багато світла, простору і цей краєвид. Твоя правда, будь-хто вважав би нас божевільними, якби ми сьогодні кудись пішли!
— Купи нам недільних газет! Кіоск тут зовсім поруч, на розі. Тоді ми справді матимемо все необхідне. А я тим часом приготую нам каву.
Я пішов до ліфта.
Купив недільні випуски «Нью-ЙоркТаймс» та «ГеральдТриб’юн», кожен по кілька сотень сторінок. Міркував, чи в часи Гете люди були щасливіші, коли газети читали тільки багаті та освічені? І дійшов висновку, що те, чого не знаєш, не може зробити нещасним, — дуже скромний результат.
Я глянув у ясне небо, в якому кружляв літак, і спробував струсити свої думки, наче блохи. Трохи пройшовся по Другій авеню. Ліворуч був баварський м’ясний магазин, поруч — крамниця з делікатесами трьох братів Штерн.
Тоді знову звернув на П’ятдесят сьому вулицю і піднявся на п’ятнадцятий поверх у ліфті з гомосексуалістом — він назвався Яспером: рудоволосий, в картатій спортивній куртці і з білим пуделем на ім’я Рене. Яспер запросив мене на сніданок. Я втік від нього і вже з набагато ліпшим настроєм подзвонив у двері.
Наташа зустріла мене майже гола — з тюрбаном на голові і з обмотаним навколо стегон рушником.
— Чарівно! — мовив я, кинувши газети на стілець у передпокої. — Твій вигляд пасує до назви цього поверху!
— Що за назва?
— Її дав Нік, продавець газет на розі. Він стверджує, що колись тут був бордель.
— Я була у ванній, — сказала Наташа. — Уже вдруге. Цього разу — в холодній. А ти все не приходив. Ти що, купував газети на Таймс-сквер?
— Я опинився в чужому, незнайомий світі — світі гомосексуалістів. Знаєш, що тут ними аж кишить?
Вона кивнула і кинула на підлогу рушник.
— Знаю. Ця квартира теж належить одному з них, може, тепер ти нарешті заспокоїшся.
— То це тому ти зустріла мене в такому вигляді?
— Я про це не думала. Але тобі ніщо не загрожує.
Ми лежали в ліжку. Після кави випили пива. Потім у магазині братів Штерн, що працював і по неділях, замовили купу продуктів — копчене м’ясо, салямі, масло, сир і сірий хліб. В Америці варто лише подзвонити, щоб мати все що заманеться. Навіть у неділю. Усе принесуть просто додому — треба тільки трохи прочинити двері і взяти. Прекрасна країна, надто якщо вся ця благодать тобі по кишені.
— Я тебе обожнюю, — сказав я, відмовляючись вбирати червону шовкову піжаму анонімного власника квартири, яку мені кинула Наташа. — Я тебе обожнюю. Це свята правда, як і те, що мене створив Бог. Але я це не вдягатиму.
— Але ж, Роберте. Вона випрана і випрасувана, а Джері — дуже охайний і чистоплотний чоловік.
— Хто?
— Джері. У готелі ти теж спиш на постелі, на якій раніше спав невідомо хто!
— Правильно. І мені це зовсім не подобається. Але все залишається анонімно — я цих людей не знаю.
— Джері ти теж не знаєш.
— Я знаю його через тебе. Ось у чому різниця! Це так само, коли ти їси курку, якої ніколи не бачив, і курку, яку ти виростив і кликав на ім'я.
— Шкода! Я залюбки помилувалася би тобою в червоній піжамі. Але зараз я луже хочу спати. Не заперечуєш, якщо я годинку посплю? Мене геть розморило від копченого м’яса, пива та любощів. А ти почитай газети.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.