Читати книгу - "Секретний фарватер, Леонід Дмитрович Платов"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Зовсім приберемо?
— Ні. Трохи одсунемо один від одного. Багато не можна, уранці помітять. А посеред протоки — камінці!
— О! І віхи немає?
— Знесло віху. Цієї ночі ми командуємо створом. Куди захочемо, туди й повернемо.
— А повернемо — на камінці?
— Угадав!
Швидко, не чекаючи команди, матроси схопилися їм ноги. Наче й не було безсонної ночі і нестерпного довгого, втомливого дня.
Спершу спробували вивернути камінь з ходу — руками. Навалилися, крякнули. Не вийшло. Тоді виламали товсті сучки і підважили ними камінь.
Він хитнувся, зрушив з місця. Степаков поквапливо підклав під сучки кілька невеликих каменів, щоб підняти важіль.
Шубін нетерпляче відсторонив Дроніна і Фаддєїчева, протиснувся між ними…
— А дай-но я!
З новим запалом матроси навалилися на камінь.
— Дронін, зліва заходь! Наддай плечем!
Так повторювалося кілька разів. Сучки ламалися. Степаков підкладав під них нове каміння, поступово підіймаючи опору.
По-бичачи схилена шия Шубіна почервоніла, широко розставлені ноги тремтіли від натуги. Камінь з білою плямою нахилявся дедалі більше. І ось — повільно поповз з пригорка, ламаючи кущі ожини і малини, залишаючи за собою борозну!
Шубін збіг слідом за ним. “Зайчик”, як і раніше, на виду. Та лінія, що з’єднує передній і зміщений задній створні знаки, виводить уже не на чистовод, а на пасмо підводного каміння, чорту на роги!
Ну що ж! Так тому й бути! За годину чи дві катер піде, ніч у протоці мине спокійно, а вранці “зайчики” спрацюють, як “пекельна машина”, пущена за годинниковим заводом.
Та сталося інакше.
Не ладилося з моторами. Шубін сидів навпочіпки біля люка, присвічуючи мотористам ліхтариком. Юнга старанно затуляв світло шматком брезенту. Ще добре, що туман ліг густіший.
Ніч закінчувалася.
Шубін думав про розладнаний створ. Перша ж баржа, яка пройде вранці мимо острова, вискочить на каміння. Сюди негайно завітають пани гідрографи для виправлення створних знаків, і шубінський катер, якщо він не піде до ранку, буде, звичайно, виявлено.
А втім, Шубін ніколи не шкодував за тим, що робив. Це було його життєве правило.
Вирішив — як відрізав!
Та й яка користь шкодувати? Механізм катастрофи пущено в хід. Його не зупиниш, навіть якби й хотів.
Хтось протяжно позіхнув за спиною.
— Що? — спитав Шубін, не оглядаючись. — Кислотність піднімається?
— Терпець уривається, товаришу командир! — признався Чачко.
— Ну терпець… Адже він наживний, терпець! Пам’ятаєш, як маяк топили?
— Маяк? — здивувався Шурко.
— Авжеж. Ходили в дозорі. Ніч. Нерви, звичайно, вібрують.
— Необстріляні були, — пояснив Чачко.
— Сорок перший рік! Зненацька прямо по курсу силует пароплава! Я: “Апарати — готуй! Повний вперед!” І одразу ж застопорив, потім дав задній хід. Буруни попереду!
— Каміння?
— Авжеж, воно. Це я маяк атакував.
Шурко засміявся.
— Бачиш, є такий маяк в Ірбенській протоці, називається “Колкасрагс”. Майданчик на низькому острівці, вежа з ліхтарем, ліхтар, оскільки воєнний час, погашений, а внизу смужка піни. Дуже схоже на корабель, що йде на тебе. Давнє це діло. Тоді, правда, були ми з тобою, Чачко, нетерплячі!
Навіть сердитий боцман зволив усміхнутися. І раптом сміх урвався. По катеру пронеслося: “Тсс!” Усі завмерли, прислухаючись.
Недалечко клекотіла вода. Потім пролунало протяжне форкання, немовби велетенська тварина шумно зітхала, випливаючи на поверхню.
Підводний човен! І десь зовсім близько. В тумані важко орієнтуватися. Та, певно, поруч, за миском.
Шубін — стиха:
— Боцмане, до кулемета! Команді гранати, автомати розібрать!
2Він видерся на берег, пробіг, ховаючись за деревами. Юнга невідступно поспішав за ним.
Так, підводний човен! У туманній імлі видно темну пляму, що поступово збільшується, немовби розповзається. Баластові систерни продуті повітрям. Над водою ви-прищився горб — бойова рубка, потім показалася вузька спина — корпус. Клацнули щелепи. Це відчинився люк.
З води війнуло затхлою вологістю, наче з погреба чи з розритої могили.
У тумані спалахнули два вогники. На містку закурили.
Шубін почув кілька слів, сказаних по-німецьки. Голос був тонкий, буркотливо-невдоволений:
— Він мав би вже бути тут.
Другий голос — з шанобливими інтонаціями:
— Накажете вогні?
— Ні. Не довіряю цим фіннам.
— Але я гадаю, у такий туман…
Мовчанка.
На воді чути дужо добре. Слова котяться по водній поверхні, наче м’ячі по асфальту:
— Фінни мені завжди здавалися ненадійними, — промовив той же буркотливо-невдоволений голос. — Навіть у тридцять дев’ятому, коли Європа так розраховувала на них.
Підводний човен погойдувався метрів за тридцять від Шубіна. Його штучно, під електромоторами, утримували на місці ходами, не наближаючись до берега, щоб не пошкодити гребні гвинти.
Юнга пробурмотів тремтливим голосом:
— Товаришу командир, накажіть! Гранатами закидаємо її!
Шубін
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Секретний фарватер, Леонід Дмитрович Платов», після закриття браузера.