Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Каздан став посеред коридору, націливши пістолет у стелю:
— Не рухатись! Поліція!
Звук вмить затих.
Лівою рукою Каздан обмацав стіну, шукаючи вимикач. Але не знайшов і пригадав, що від розподільного щита його відокремлюють кілька кроків.
Рушив уперед, наставляючи тепер зіґзауер перед собою, мов ліхтарик, вагаючись, нічого перед собою не бачачи. Проте відчував чиюсь присутність, попереду себе, в коридорі.
Один крок. Два кроки. А вимикача все немає.
Адреналін хвилями перекочувався в його крові.
Казданові здавалося, що зараз він вибухне.
Наступної миті він не витримав і загорлав:
— Хто тут, до біса!
Відповіддю була мовчанка, але раптом наприкінці коридору тихо пролунало:
— Хто тут, до біса?
Детектив закам’янів, так ніби йому в задницю устромили крижаний прут. Його ліва рука намацала вимикач. Спалахнуло світло.
Коридор був порожній.
Але жах його не покинув.
Голос, який йому відповів, був голосом дитини.
25
Телефонний дзвінок примусив його вмить прокинутися.
Серце голосно закалатало.
Обличчя обдало жаром.
Він стояв на краю провалля. Зараз упаде.
Знову дзвінок.
Ні, це не телефон. Це вхідні двері. На мить у голові в Каздана проясніло. Сам факт такого дзвінка був дивний — унизу перед входом у будинок був домофон. Тож у двері його помешкання не дзвонили ніколи. Якщо то не був сусід по коридору.
Підвівшись, він прикинув, у якому стані перебуває. Весь мокрий. Жодна частинка тіла не залишилася сухою. Його страх, марення вийшли йому потом. Простирадла були просякнуті випарами його жаху. А тіло вже охололо, ніби обгорнуте тонкою застиглою плівкою.
Знову дзвінок у двері.
Він підвівся, не потурбувавшись одягти ні пуловер, ані штани.
— Хто там?
— Волокін.
Глянув на годинник. 8.45. Майже дев’ята година ранку. Господи! Він прокидається дедалі пізніше. Яким дивом хлопець опинився під дверима його помешкання? Каздан був роздратований, що його захопили ще в ліжку. Проте відчинив двері так, як був, у нижній білизні, змирившись зі своєю вразливістю.
— Room-service.[37]
Волокін тримав у руці паперового пакета, позначеного фірмовим знаком булочної. Його костюм був іще більш пом’ятим, ніж учора.
— Звідки ти взнав мою адресу?
— Я — детектив.
— А домофон?
— Він не відповідав.
— Заходь і зачини за собою двері.
Каздан обкрутився на п’ятах і перетнув вітальню, прямуючи в кухню.
— А у вас непогано. Схоже на баржу.
— Бракує лише річки. Каву?
— Згода, дякую. Як вам спалося?
Каздан, не відповідаючи, схопив фільтр і наповнив його коричневим порошком.
— Мене всю ніч переслідували жахи, — нарешті озвався він. — Через тебе.
— Через мене?
— Діти-вбивці. Я дивився цю бридоту протягом чималої частини ночі.
— Вельми повчальне заняття, правда ж?
Каздан уважно поглянув на Волокіна. Спершись на одвірок, той відповів йому широкою усмішкою.
Вірменин кивнув головою. Але він брехав. Йому снилися не діти-вбивці. Йому не потрібні були нові жахи — він мав досить своїх.
Цієї ночі він брав участь у переслідуванні каральної експедиції, що заблукала в африканській савані. То були солдати, що втратили будь-які орієнтири у житті, будь-яке уявлення про порядок та військову дисципліну. Білі мерзотники, готові грабувати, ґвалтувати, вбивати… У сні Каздан мав хворі очі, заражені якимось мікробом чи вірусом. Він ішов під дощем, по слідах репресій, які чинив той примарний батальйон. Перед тим як пролунав дзвінок у двері, він нарешті побачив ту орду. Обшарпаних і закривавлених солдат, які брьохали під червоним дощем. І тієї самої миті йому відкрилася істина: то було його власне військо, і він був його командиром, командиром із розпухлими, запаленими очима, з яких текли сльози й дощ.
Каздан увімкнув машину. Кілька секунд потріскування, аж поки бризнула цівка чорної рідини, запашної й апетитної.
— А ти? — запитав він. — Ти спав?
— Кілька годин.
— Де?
— В архівах зниклих осіб. Зі сном у мене дуже складні взаємини. Коли він приходить, зустрічаю його з розкритими обіймами, хоч би де я був. Проблема в тому, що я не зробив навіть третини з того, що планував. Можна мені прийняти душ?
Каздан пильно глянув на молодика. Хоч у білій сорочці й краватці, але він мав вигляд бомжа. Безпритульний пес під своєю уніформою і з сумкою через плече.
— Іди мийся. Поки настоїться кава.
— Дякую. — Він дістав із сумки досить грубу папку. — Тримайте. Це моя нічна здобич. Я сфотографував документи цифровим апаратом і сьогодні вранці надрукував їх на принтері.
— А що ти там знайшов? — запитав Каздан, кладучи круасани в порцелянову вазочку.
Він любив вишуканість.
— Ще одного зниклого хлопчика. З іншого хору. 2005 року. З хору церкви Святого Томи Аквінського, яким теж керував наш небіжчик Ґетц.
— Ти займаєшся дурницями.
— Це ми займаємося дурницями. Нам слід було перевірити все це насамперед. Ґетц керував чотирма хорами. У двох із них за два роки зникло двоє хлопчиків. Ви можете скільки завгодно говорити про випадковість,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.