Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Каздан примушував себе читати, ледве стримуючи нудоту. Його врятував дзвінок мобільного телефона. Глянув на годинник свого мака. За чверть друга ночі. Він знову подумав про Волокіна, але почув голос Пуйфера, зі Служби кримінального обліку.
— Я тебе розбудив?
— Ні. У тебе щось є?
— Та ніби. Я саме пишу рапорт про обстеження місця, де було вбито Назера… Гадаю, ти знаєш, про кого я кажу.
— Знаю.
— Я й там знайшов сліди від кедів. Неозброєним оком їх не було видно, але я обробив підлогу люмінолом…
Люмінол — продукт не менш стародавній аніж цар Ірод. Субстанція, що дає змогу виявити найдрібнішу частинку заліза, а отже й найнепомітніший слід від крові. Навіть через десять років після вбивства цятка гемоглобіну, змита жавелевою водою, блищатиме при контакті з цією субстанцією.
— І сліди від кедів стало видно, — провадив Пуйфера.
— Тридцять шостий розмір?
— Саме так. Чудасія та й годі.
Теорія Волокіна знову набрала сили. Каздан зітхнув. Навіщо треба було, щоб його останнє розслідування розсунуло межі жаху? Росіянин сказав: «Мені лише тридцять років, але новачок не я, а ви». Він мав рацію.
— Та маю ще більш несподівану інформацію, — провадив Пуйфера. — Там їх було кілька.
— Кілька слідів?
— Кілька хлопчиків, узутих у кеди.
— Що ти сказав?
— Нема найменшого сумніву. Хіба що вбивця прийшов тоді, коли ті сліди вже там були.
У шлунку в нього утворилася порожнеча. У мозку запалахкотіли блискавки. Його опанувало відчуття людини, що перебуває на борту літака перед катастрофою. Каздан пригадав іще одну деталь. Під час їхньої першої зустрічі Волокін сказав про «змову малих». Він тоді мав на увазі одного хлопчика-вбивцю, але його фраза виявилася надзвичайно влучною. Так ніби росіянин уже тоді бачив істину.
— Сліди перетинаються. Усі кеди малих розмірів. Якби я курив травичку, то сказав би, що того індуса порішила банда малих хлопчаків, яка примарилася йому. Деякі сліди видно чіткіше, аніж ті, що були виявлені на місці першого вбивства. Я усі їх послав до Інституту кримінальних досліджень національної жандармерії, що у форті Росні-су-Буа. Вони там мають каталоги на все. Рушниці, відбитки зубів, вух. Мають і велику колекцію зліпків різного взуття.
— Ти вже не переконаний, що то були кеди фірми «Конверс»?
— Ні. Якщо придивитися дуже пильно, то малюнок підошви дещо відрізняється.
— Прокляття. Отже, я два дні йшов по фальшивому сліду?
— Ти взагалі нікуди не йшов, Дудуку. Скажи мені спасибі за те, що я погодився зателефонувати тобі.
Каздан проковтнув гнів.
— Це все?
— Ні, не все. Ми й там знайшли дрібні шматочки дерева.
Скалки, знайдені на хорах собору. Ця подробиця зовсім вилетіла йому з голови.
— Те саме дерево, що й першого разу?
— Поки що невідомо, бо й досі не маю навіть результатів аналізу перших скалок. Я знову надіслав їх до лабораторії в Ліон. Остаточні результати можуть надійти не так скоро.
— Гаразд. Коли їх одержиш, зателефонуй мені одразу. І… дуже вдячний тобі.
— Немає за що, старий.
Вірменин відчув — або йому здалося, ніби відчув — дію таблеток ксанаксу. Мозок працював ніби десь на відстані. Його опанувала розслабленість. Думки розбігалися. Дух розливався, утворюючи озерце, схоже на калюжку теплого чаю. Він увімкнув принтер, щоб надрукувати останні сторінки, які прочитав про дітей-солдатів. Підвівся, щоб підібрати аркуші, й раптом завмер.
До нього долинув якийсь дивний звук.
24
Звук ледь чутний, далекий, ритмічно повторюваний. Він подумав про якийсь механізм, холодильник або інший електропобутовий прилад і став уважно дослухатися, відразу зосередившись. Тук-тук-тук… Звук долинав не з помешкання, а з коридору. Іззовні. Він подумав про вбиральню на сходовому майданчику.
Ні, то не був плюскіт води.
І не дзенькіт скла, який лунає, коли щось б’ється в шибки кватирки.
То було радше постукування, слабке й безперервне водночас. Схоже на постукування палиці сліпого. Була друга година ночі. Якого біса сліпий міг опинитися цієї пори в коридорі?
Каздан підвівся, дослухаючись до звуку за стіною. Підійшов до вимикача й погасив у вітальні світло, спершу діставши з кобури зіґзауера. Підійшов до вхідних дверей. Притуливши вухо до дерева, став дослухатися. Ритмічний звук не втихав. Тук-тук-тук-тук…
Звук наближався. Або принаймні пересувався по коридору. Каздан спробував уявити джерело звуку. Авжеж, це стукіт палиці сліпого. Або трубка з бузини, дуже гнучка, якою намагаються щось намацати…
Цей простий звук розбудив у ньому механізм тривоги. Він відчув, як краплі поту виступили на чолі. Кров запульсувала майже на поверхні шкіри. Він привів парабелум у бойову готовність, повільно притиснув його до грудей і з великою обережністю відсунув верхній засув замка. Відчинив двері. Тиша розширилася й ніби загусла навколо, навалившись на нього важким тягарем.
Коридор був зовсім чорний. Гість, якщо то був гість, просувався вперед невидимий. Каздан нахилився й став дослухатися. Звук не стихав. Він не наближався й не віддалявся.
Тук-тук-тук-тук…
Каздан став міркувати. Можливо, це повертається додому сусід… Або його ключ постукує, соваючись на кільці, або заплічний мішок треться об стіну…
Вірменин вислизнув у коридор, намагаючись ступати вкрай обережно. Темрява його помешкання змішалася з темрявою коридору, немов два потоки чорної води.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.