Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
1999 рік, Лос-Анджелес.
П’ятнадцятирічний Маріо Паділья убиває матір, завдавши їй сорок сім ударів ножем, з допомогою чотирнадцятирічного Семюела Раміреса, який використовує викрутку. Обидва вдягнені в костюми вбивці з фільму «Зойк».
1993 рік, Ліверпуль.
Одинадцятирічні Роберт Томпсон і Джон Вінейблз катують і вбивають трирічного Джеймса Балджера ударами каміння й залізних прутів. Вони кладуть тіло на залізничну колію, щоб його розрізало навпіл.
1993 рік, штат Нью-Йорк.
Ерік Сміт, тринадцяти років, забиває до смерті, а потім ще й душить чотирирічного Дерика Робі в міському парку. Відтак він содомізує тіло палицею.
1989 рік, Каліфорнія.
Ерік і Лайл Менендеси убивають кількома пострілами з рушниці у спину батька й матір, аби швидше одержати спадщину.
1978 рік, передмістя Оксера.
Четверо хлопчиків, віком дванадцять-тринадцять років, побивають камінням клошара[36] і залишають помирати в агонії.
Сівши за комп’ютер, Каздан просто надрукував у віконечку пошукової програми «діти-вбивці» й почався довгий перелік. Деякі з цих фактів були йому відомі, та коли вони вишикувалися один за одним, то утворили якийсь жахливий ланцюг. То була справжня скриня Пандори. Діти вбивали у школі однокласників за кашкета. Інші вбивали батьків. Ставали ґвалтівниками у вісім років…
Каздан спробував пом’якшити страхітливий характер списку, шукаючи пояснення. Він хотів покликати логіку на допомогу жахові. Заспокоїти себе аналітичними коментарями цих моторошних фактів.
Він швидко знайшов у павутині психіатричні звіти, психологічні аналізи, експертизи — більшість англійською мовою, плутаний та суперечливий характер яких не приніс йому найменшого заспокоєння. Одні коментатори посилалися на генетичну спадковість: мовляв, існує такий собі ген насильства, який схиляє до злочину. Другі шукали пояснення в божевіллі: дитина-вбивця — це шизофренік, який страждає від роздвоєння особистості. Треті писали про вплив суспільного та родинного середовища: убогість і насильство налаштовують на вбивство з дуже раннього віку. Поширенням масової культури — телебачення, Інтернету, відеоігор — також намагалися пояснити поведінку крайнього насильства, характерну для деяких дітей.
Проблема полягала в тому, що жодне з таких пояснень не могло бути застосоване до всіх дітей-убивць. Не існувало одного профільного типу, який годився б для кожного з цих малих душогубів. А це означало, що ніякого остаточного рішення не існує. Або існувало одне, надзвичайно просте. Людина погана за самою своєю суттю, а тому й «мала людина» не могла бути кращою…
О пів на першу ночі Каздан вимкнув монітор. Сповнений відрази, пригнічений, виснажений. Він пішов у кухню, щоб приготувати каву. Потім повернувся до вітальні. Підійшов до вікна, напіввигнутого вгорі під мансардною стелею. Із сьомого поверху йому відкривався широкий краєвид на бульвар Вольтера й на церкву Сент-Амбруаз.
Задзвонив мобільник. Він подумав про Волокіна. Але телефонував Верну.
— Ну, як там справи? — запитав Каздан відразу.
— Ніхто нічого не бачив, — сказав Верну. — Мендес робить розтин. А я чекаю перших результатів зі Служби кримінального обліку. Але поки що чогось певного немає. Напис було зроблено язиком жертви, проте його було взято рукою в рукавичці. Ніде не залишилося ані волосинки, ані крапельки слини. Убивця — професіонал. І знову ця дивна техніка вбивства — через проколювання барабанних перетинок. Ви знаєте, що аналіз металізації у слуховому органі Ґетца нічого не дав?
Каздан не відповів. Верну говорив далі. Убивство Назера, схоже, його вкрай приголомшило. Він тепер хотів співпрацювати. Треба об’єднати сили в боротьбі проти ворога, який виявився набагато небезпечніший, аніж можна було передбачити.
Верну пощастило тільки в тому, що бульвар Малесерб перебував під його юрисдикцією. Тобто ця нова справа цілком законно дісталася йому. Однак буде нелегко переконати прокурора залишити за ним обидва ці кримінальні розслідування. Адже вони надто очевидно входили до сфери компетенції Бригади кримінальних розслідувань.
У відповідь вірменин кинув Верну погризти кілька кісток, зокрема інформацію про те, що напис на стелі був уривком із Miserere. Сказавши це, він лише повторив слова Волокіна. Але нічого не повідомив ані про зникнення малого Танґі Візеля, ані про підозру в педофілії. Він хотів зберегти цей слід для себе. Невдалий чи навпаки.
— А що там Ґетц? — запитав він. — Як політичний слід?
— Той чоловік із посольства досі не повернувся. Я розмовляв із офіцером зв’язку, аргентинцем. Йому нічого не відомо про Чилі. Схоже, він дивиться на Чилі, як на країну ідіотів.
Каздан подумав про мікрофони для підслуховування. На якусь мить він відчув спокусу поговорити про це з Верну. Потім передумав.
— Ти переглянув його телефонні записи? — запитав він навмання.
— Їх переглядають. Поки що нічого цікавого.
— Ґетц не розмовляв із адвокатом нещодавно?
— А до чого тут адвокат?
— Не знаю, — ухилився від прямої відповіді Каздан. — Можливо, він почувався в небезпеці.
— Ми перевіряємо всі номери. Поки що в цьому напрямі нічого не помічено.
Верну не згадав про хлопчиків із хору церкви Святого Іоанна Хрестителя. Було очевидно, що, маючи стільки клопоту, детектив, безперечно, не знайшов часу, щоб переговорити з їхніми родинами. Тож він іще не знав, що вірменин випередив його вдруге. Разом з іншим детективом, із Бригади захисту малолітніх.
Каздан поклав слухавку. Подивився на годинника. Перша година ночі. Спати йому не хотілося. Він пішов до кухні й прийняв там дві таблетки заспокійливого засобу ксанакс, які були для нього не більш як двома укусами мухи на грубій шкірі бика, і знову сів перед комп’ютером.
Пошукова система Google. Діти. Війна. Жах усе згущувався на екрані, переходячи від окремих до масових злочинів. Діти-солдати в Мозамбіку. Діти-людоїди в Ліберії. Діти, які відтинають людям руки у Сьєрра-Леоне. Діти-страховища, одержимі, нашпиговані наркотиками, порочні, байдужі, що розповзаються по Африці, наче метастази неконтрольованого раку…
Він клацнув мишею, і жах
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.