Читати книгу - "Ваші пальці пахнуть ладаном"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Він і справді походив з незвичайної родини: його дід, як пишуть, був «з усіх точок зору фігурою прецікавою».
Макар Петрович – як звали Володимирового діда, – походив з давнього («колоритного») козацького роду, українського з діда-прадіда.
Родовід свій Холодні вели від козацького отамана на прізвисько Холодний, який діяв ще за Хмельниччини… Ніби перед боєм він завсігди питав своїх козаків:
– А чи не холодно вам, бува, браття?
– Холодно, отамане, холодно, – одказували козаки.
– А поки холодно, то чи не пора нам, браття, взявши до рук шабельки наші вірнії, хоч трохи погрітися?
– Пора, пора погрітися, батьку!
А під час бою, ведучи у ньому перед, отаман час од часу покрикував:
– Холодно, холодно нам, браття! Гріймося ще!
Тож його, буцімто й прозвали: отаман Холодний. А вже від нього й пішли всі Холодні, нині у світі сущі. Згодом якийсь із представників козацького роду Холодних зайнявся купецтвом. А втім, нічого осудного, звісно, в цьому не було.
А вже Макар Петрович, дід академіка (про це нижче) був стовідсотковим купцем і, вдало зайнявшись торгівлею, перебрався до Москви, де й започаткував руську гілку українських козаків Холодних.
Віра, слухаючи легенду (аж очі світилися, так вона любила слухати переказ, завжди відчуваючи при цьому якесь зачарування, що брало її в полон) про козацький родовід Холодних, пригадала, як їй, малій, бувало, батько казав: «Ми тому Левченки, що походимо від Лева – так звали нашого предка-козака. За відвагу й хоробрість – він бився з ворогами, як лев, – його й прозвали Левом, Левком. А козакував він у самого полковника Івана Богуна, про якого й пісню співають:
Ой з-за гори чорна хмара,
Мов хвиля іде.
То ж не хмара – запорожців
Богуня веде…
Але так це було насправді чи не так, чи це сімейні перекази в роду Левченків та Холодних – хто скаже, як документів про те не збереглося. Але ж звідкілясь бралися ті перекази, була певна Віра, пишаючись і своїм родом, і родом Володі…
Макар Петрович…
Був це крутий купець, кремезної міцної будови, коренастий мужик. Як зазначають біографи його онуків – «изрядный выпивоха». Що не заважало – рідкісний взагалі випадок у житті «изрядных выпивох» – успішно займатися торгівлею і блискуче вести свої справи, які потребують, звичайно ж, тверезого розуму і хватки чи не звіриної. Пив Макар Петрович добре, але міру знав. А будучи від природи здорованем, хоч і пив добре, але п’яним мовби й не був ніколи. Як ніколи не хворів, не знав, що таке слабкість чи зневіра й песимізм – веселий був життєлюб, який любив усі вигоди життя і брав од нього все. І жив-поживав у своє задоволення. (Між іншим, ще й жінок любив, як у Росії казали, «волочился за каждой юбкой».) І прожив – у це навіть повірити трудно, «изрядный выпивоха» ні багато ні мало – 125 років! Рекорд для Росії. (Виявляється, довгожителі бувають не лише серед мешканців Кавказу, як нас колись переконували, а й серед слов’ян.)
Макар Петрович над усе любив розвеселе та щедре застілля, що його він влаштовував у своєму домі майже щотижня, тож гості у нього ніколи не переводилися. Такі самі, як і він, розвеселі гульвіси. Застілля тривали днями й ночами, і глава дому незмінно залишався на ногах.
Його син Григорій – теж, між іншим, поклонник – але в міру – зеленого змія, – подався не в торгівлю, а в науку. Здобувши вищу освіту, Григорій Макарович викладав історію у Тамбові (до речі, там і народиться один з його синів, майбутній академік). До сторіччя Тамбовської гімназії Григорій Макарович опублікував велику наукову працю про родовід російської педагогіки. Його дружина Олександра Олексіївна Бородіна походила з російської інтелігентної родини, вона й прищепила дітям любов до рідної природи, поезії, музики. Це потім і посприяє шлюбові її сина Володимира з Вірою Левченко, теж з українсько-російської родини, великої любительки і цінительки поезії та музики.
Володимир походив із сім’ї Григорія Холодного, одного з двох синів Макара Петровича, у яких були багатодітні сім’ї: у першого дев’ятеро, у другого – восьмеро діток.
Всі їхні діти виділялися якими-небудь (деякі й неординарними) здібностями. Так, наприклад, Олексій став юристом, служив у Міністерстві фінансів, і в той-таки час більше був відомий – особливо в Петербурзі, – як музичний критик, до чиєї думки прислухався мистецький загал. Григорій увесь віддався астрономії, Олександра співала на оперних сценах Харкова і Ленінграда, Ольга – вибрала медицину. А ось Володимир, теж юрист за освітою, головно відомий тим, що був чоловіком Віри Холодної. Це його трохи аж начеб шокувало – дружину він любив і життя без неї не уявляв, але крім того, що він був чоловіком «королеви екрана», він ще був і вельми обдарованою особистістю, що в силу певних причин так і не змогла до кінця розкритися. А він же був обдарованим музикантом, редагував перший у Росії автомобільний журнал «Ауто» і до всього ж був відважним і до безуму сміливим автогонщиком.
У дитинстві Володимир, як і брат його Микола, захоплювався природничими науками, разом з братом спорудив обсерваторію, у юнацькому віці був пристрасним орнітологом, любив птаство і навіть мріяв написати наукову книгу «Крила Землі».
Більше повезло (та й прожив він довше) брату Миколі. Він закінчив фізико-математичний факультет (природниче відділення) Київського університету. Працелюбний був з юних літ – працював по 14 годин на добу – досліди, спостереження, експедиції… І так все життя. А ще паралельно читав лекції, вів практичні заняття зі студентами, брав активну участь у роботі ботанічної комісії при інституті та комісії з питань української наукової мови. Ба, навіть лекції читав українською мовою, усіляко піклуючись про розвиток мови своїх предків-українців. Встигав ще й редагувати перекладні підручники… У 1929 році він став академіком АН УРСР, а в 1933-му заснував при університеті кафедру мікробіології, ведучи одночасно дослідження ще й в інституті ботаніки. Жив – по вулиці Енгельса, – одинаком, родини у нього не було, увесь віддавався науковій роботі – спостереження, експерименти, наукова діяльність.
Варто зазначити, що праці Миколи Холодного, його вчення про фітогормони та фітогормональна теорія тропізмів (руху) рослин досі, як вважається, є наріжним каменем науки, що вивчає фізіологію і біофізику рослин.
А ще він автор «Думок натураліста про природу і людину». Микола Григорович вважав антропоцентризм, відірваність від природи «основним», «первородним» гріхом людської думки». Він будував контури нового світогляду – антропокосмізм – єднання кожного з усією світобудовою і з усім людством. Багато що з
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Ваші пальці пахнуть ладаном», після закриття браузера.