Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
В колос пшеничний у чистому полі,
В зорі погожі над домом моїм.
Я не наслухався ночі короткої Струн солов’їних, ростивши сади,
Я не напився тієї солодкої,
Дніпре, мій Дніпре, твоєї води!
Я ще не знався з морями широкими, Що на каховських поплинуть стежках* Не обходив молодими кроками Синіх озер по лужках-бережках.
Шепче мій край, урожаєм багатий, Кличе дорога легка і крута.
Ти піднімайсь, молодий і крилатий, Так, як завжди в поминулі літа.
Серце, як вогник непогасимий,
Чисті надії неси, мов кришталь,
Вийся, здіймайсь, наш голубе сивий, Вище і вище, і вгору, і вдаль...
Рано вставай, і лети опівночі,
І повертайся на рідні поля.
Глянь, як з тобою співати хоче Наша рідна і наша погідна,
Наша радянська Безсмертна земля!
* *
*
Скільки вас, ясних і незабутих, Молодих, завзятих, дорогих,
Стукають у серце в бурях лютих,
В загравах і далях вікових:
— Одчини, з тобою поговоримі Чуєш пас? А ми ж твої брати. Поділися з нами щастям, горем, Поможи у вічність перейти.
Поклонись дібровам і долинам, Повернись до юних поколінь.
Розкажи, що ми не йдем, а линем Через час, і забуття, і тлінь.
Поклонись коханій після бою,
1 не треба нам тії хвали.
Ми ж нічого не взяли з собою —
Лиш бинти й шинельки узяли.
Поклонися матері і дому,
Де росли ми, не доживши днів,
Де над гіами з весняного грому Дуб столітній тепло гомонів.
Подивись, бо ми вже не поглянем, Поклонись у тихий добрий час А іще і жонам, і коханим,— їх мільйони ожидало нас.
Ми ніде під кулями не гнулись,
Під вогнем прямим і навісним.
Хай простять, що ми не повернулись, Хай пробачать, як живі живим.
Там, де зорі й тихі краснотали, Заспівайте у світання час Не для того, щоб пошанували,
А для того, щоб згадали нас.
В вас, живих, немало є турботи,
А за те, що нас взяла війна,
Нам не треба слави й позолоти — Тільки б дітям наші імена.
їм би стежку, та хорошу хату,
Та хорошу звістку із війни.
Ми ж сплатили кров’ю добру плату, Нашій крові не знайти ціни.
Хай дощі ідуть у тихій зливі На поля, луги і сіножать.
Наші ж атестати у архіві Пожовтілі вже давно лежать.
Хай над нами світить ясна зірка, Навіть та потріскана фанірка, Людськими сльозами вся политая,
В бронзі монументів не одлитая.
Над солдатськими медальйонами,
Над пожарами з ожереду,
З бойовищами попереду.
І, здається, в ночах, на вокзалах,
Ждуть І кличуть всі мої брати:
— Кажуть, ти живий? Так це ж немалої Поможи ж у вічність перейти,
Поможи ж у вічність перейти.
* *
*
Зацвітай, росянистий мій луже,.
Де живуть орачі й ковалі,
Здрастуй, плем’я співуче і дуже На вкраїнській радянській землі.
Хай ірже десь парнасівський коник І підвозить до слави митців.
Нам би менше поетів-ікоиок,
Тільки більше б народних співців.
Не від цього худого Пегаса,
Що гарцює на тисячу тем,—
Од великої слави Тараса Ми живем невмирущим вогнем.
Нам би знищить задвірки й затиння У моїй і у вашій судьбі.
Тільки б менше того павутиння,
Що сплітають поети собі.
Тільки б зїщли, як трактор заводиться І як саду квітчається віть,
Як зерно у колоссі народиться 1 як шахти поскрипує кліть.
Кожен має в житті своїм дати,
І невдачі, і радісні дні.
Я не можу усіх вас згадати,
Пробачайте, хороші, мені.
Нам не слава потрібна, не тучі,
А ясна неозора блакить.'
Вилітайте, орлята співучі,
В мене серце із вами летить.
І від доброго вашого слова,
Без зазнайства, і кривди, і чвар, Хай зотліє словесна полова,
А спахне поетичний пожар.
Знати радість, в журбі не хилитись Кожен рік, кожен день, кожну ніч. Нам би тільки учитись і вчитись,
Як велів незабутній Ілліч.
Зацвітай, росянистий мій луже,
Де живуть орачі й ковалі, Здрастуй, плем’я співуче і дуже,
На вкраїнській радянській землі!
3 ДОР о лень Ої книги
РАЙДУГА НАД БУКОВИНОЮ
Гуцули, здрастуйте! Отак приходить брат До трударів, знедолених стократ,
Вони в нужді, і в латах, і в нарузі. Жнивам буяти? Та які жнива —
У колосочках нива нежива,
І чорний ворон ген на виднокрузі.
Куди він лине? Де зупинить лет?
На башті танка сяє кулемет,
І котять грім оковані гармати.
Ой, кряч не кряч, а згинеш уночі. Дивіться, мати вийшла й на плечі Несе синка свого малого. Мати!
Гуцули, здрастуйте! Я мріяв, не радів, Ввижався край в навалі холодів,
В крутих узвишшях, в чорній полонині, Латки я бачив на худих плечах,
Обличчя в зморшках зморені, в очах Огонь журби, брати мої єдині...
Та ще ялину, зламану в яру,
Та Кобиляиську Ольгу, вже стару,
Із ясним словом, з думою, мов птиця.
Що мріялося — сталось. Двигнув мур, Над баштами, над сталлю амбразур Горить, як жар, червона зоряниця.
Боєць вітає матерів, сестер,
Гривасту хвилю розметав Дністер, Хитнувши кручами, немов віками.
Дві райдуги у червінькову вись З Черемошу на Київ підвелись,
Як два мости, воздвигнуті руками.
В ДОЛИНАХ ЛИМАНУ
В долинах лиману, в старих крутоярах У сурми подули походні вітри.
Вставай, Бессарабіє, в темних пожарах,
В гіркому убожестві сльози зітри.
Ти небо читала, як зоряну книгу,
До щастя, говорять, згубила ключі?,
Докіль тобі їсти глевку мамалигу, Пелагрою 1 мучитись, кликать вночі?
Змарніла? Стомилась? Ііу що ж, подивися, Зітри кривавицю і спину розправ.
Поглянь, що за птиці у небі знялися, Черкаючи крильми червневих заграв,
Нещастю твоєму несучи розв'язку,
І помисли інші, і слово нове,
Ти жадібна, певне, на людяну ласку?
То в клопоті їхнім і ласка живе.
Ах, вітре дністрянський, легкий вітровієць, Танкісти рушають в світанковий час. Листівки ці пише червоноармієць,
На прізвище Байда, ім’я Опанас.
* *
Тут мур тяжкий і схилені дерева,
Фортеця й камінь кров’ю промовля;
Не спить вночі тривожне місто Лева *,
У згарі й димі галицька земля.
Висоти веж, і степу широчини,
І вітру клекіт, спалахи зорі Чекають тих, хто брами знов відчиие,
Коли прийдуть нові каменярі.
А я вже бачу: молоді обличчя,
Ріпник, коваль із молотом в руці,
І через день, немов через сторіччя Дзвенять на зрубі сині криниці.
Привіт тому, хто не шукав угоди,
З напасником не їв чужий обід,
Хто в темну ніч тортур і непогоди Шукав наш слід і відшукав наш слід;
Хто помирав у кам’яній комірці,
Не брав кімнат в
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.