Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Прийди тепер! Пізнаєм дочиста Все, що було і з радістю й журбою, Прийди, я жду. Наш явір вироста, Отой, що вдвох садили ми з тобою.
* Ф
*
Важкі вітри не випили роси,
Черлепі трави бродять буйним соком,
І вдалині під обрієм високим Лугів осінніх теплі голоси.
А при багатті хлопці косарі І комбайнери у спецівках синіх Вплітають сміх до цих лугів осінніх, Ведуть пісні під маєвом зорі.
Булькоче, пріє каша в казані,
А клен русявий хилить ніжно віти,
І йдуть в лугах, немов засмаглі діти,
І поминулі, і прийдешні дні.
Як хороше, як легко поміж них,
Між цих людей, в труді людей живих, Між ними жить і поклоняться літу, Свою турботу, снами не сповиту,
Свої думки у їхні перелить
На все життя, а тільки ж не на мить.
На все життя, з лугами, з берегами,
Із травами, із зорями в воді,
'Щоб не спіткаться більше з ворогами, Щоб не хилитись в горі та біді.
Лугів осінніх теплі голоси,
І перепілок бій па сінокосі,
І даль доріг в очах стоїть і досі,
І все те слухай і в душі неси,
Неси, неси і затамуй в собі Оді вечірні хмари голубі,
Цей спів дівочий — не велику тайну, Але для серця вічно живодайну.
А що б я був і що б зробити зміг Без цих людей, без цих ясних доріг, Без цих вогнів у польовому стані, Де трактористи-хлопці на світанні,
Пропахнені автолом та бензином,
З вагончика ідуть іздалека,
Де за мотором, як за рідним сином, Підводиться натруджена рука.
Бери ж собі і все в душі неси,
Де радують тебе на вольній волі Лугів осінніх теплі голоси І спів дівочий у вечірнім полі.
О спів дівочий у вечірнім полі,
Лугів осінніх теплі голоси!
* *
*
Любові Забашті
У розливі дзвінкої просині,
В безгомінні ясних світань Стану я тобі кленом росяним,
А вже ти, як ромашка, встань:
Щоб у мене зоря влюбилася,
А у тебе за брата грім,
Щоб тобі вся земля світилася Так, як ти у житті моїм.
В сніговії, морозом витими,
У холодну і сиву рань
Я тебе всю закрию вітами,
А вже ти, як ромашка, встань!
Щоб дзвеніла дорога пташкою І дівчата шептали в сні:
— Бачиш, клен подружив з ромашкою, Значить, добрій прийти весні!
* Ж
*
Що в полі могила З вітром говорила,
Говорила не могила,
А дівчина мила.
Де ти, зоре чиста,
Бачила танкіста,
Де ходила за гаями Видом промениста?
Чи я ж у недолі?
Я на вольній волі.
Говорила та зірниця З дівчиною в полі.
Де його забито,
Де землею вкрито,
В стороні отій німецькій Виростає жито.
Підведись, юначе,
Серце дай гаряче.
Пам’ятай, що в ріднім домі Хтось по тобі плаче.
...Він устав з могили,
Повен цвіту й сили,
І ніженьки-походоньки Пішли, як ходили,
Крізь фронти затислі По Дунаю й ВісЛі,
До тієї дівчиноньки,
, Що в нього на мислі.
Пронеси мою думу ясну Крізь світання, і тишу, й порошу, Так, як я через ночі.без сну Твій незраджений образ проношу,
Тож мені, тільки слово майне,
Що ім’я твоє враз нагадає,
Давній спогад обпалить мене,
Мов у лузі цвітіння безкрає.
Дні хороші і літа мої,
Що забули спочинок і втому,
Все летять, як малі солов’ї,
Все від серця, до тебе, додому.
Де походжено стільки стежок,
Де забути всього ми не в силі,
Де осінній білястий сніжок Промітає шляхи твої милі.
Підійми моє серце з печалі, Блискавками до дііа просвіти. Сиві далі, розжеврені далі Кличуть знов у далекі світи.
Може, стать мені голубом в літі? Вийся, голубе, вище лети!
Чи широкою нивою в цвіті Пролягти для людської мети?
Чи розлитися синню-рікою,
Чи, як злива, що зроджує грім, Загриміти в своїм неспокою,
У гарячім диханні своїм?
Скажуть люди: не ранки похмурі Оспівав вій в загравні літа. Глянь, як небо цвіте після бурі, Ні, то серце його зацвіта! (
Не готовлю нічого для тебе в житті —■ Ні затишних кімнат, ні м’якої постелі, Тільки думи мої, вогняні і веселі,
Та безкраї дороги, далекі й круті.
Не пошлю я гінців передати привіт,
Бо розсідлані копі в моєму загоні. Тільки клекоти серця палкі та безсонні Полонять твій ясний незахмарений світ.
Не пишу я листів тобі. Що ті листи?
Бо згорає папір од моєї розлуки. Крапелину надії і повені муки Не беруться на пошті тобі донести.
Може, в дальню дорогу послать солов’я, Хай летить, і щебече, і щастям сія,
І співа па тополі, десь на отчому полі, Під вікном, як надія моя.
ПАМ’ЯТЬ'
Поле, бувало,^квітне — одквітне, Соки буяють в тихому клені,
А понад нами небо блакитне А попід нами трави зелені.
Дальня дорога в’ється за обрій, Мчать поїзди, як завжди, буйногриві. Думи родилися в злагоді добрій, Бились серця у єдинім пориві;
Жевріло, слово, мов колос від спеки, Жевріло, билось ясною луною.
Друже мій вірний, друже далекий, Десь ти за часом і десь за війною.
Десь на розпутті тривожних станцій, Десь на ночівлях в колгоспній хаті Бачу тебе в кожушку, в ушанці,
Руки твої на важкім автоматі.
Падали бомби в марево літнє,
Ми залягали при тихому клені,
Все ж понад нами — небо блакитне, Все ж попід нами — трави зелені.
Лізли фашисти здалеку й зблизька, Аж захлиналися люттю-злобою. Може, й не треба тобі обеліска — Колос пшеничний росте над тобою.
Та виходжають дівчата у ланці,
Та рожевіє проміння уранці,
Та пробігає вітер загірний,—
Друже далекий, друже мій вірний!
Що ж говорити? Війна — не забавка, Мертва й холодна, як сніг у завою. Он виростає донька-красавка,
Вірна жона залишилась вдовою.
Я їх покличу — твоє заповітне,
Я поведу їх у дні небуденні,
Хай понад ними — небо блакитне, Хай попід ними — трави зелені.
* *
*
М. Рильському
Не одну ще дорогу пройду у житті,
Не одну подію душею ізміряю.
В серці людини не в самоті —
В дружбі, в любові Вірив і вірую.
Вірю у воїна в час розлуки,
Вірю у пісню, як в легіт ріки,
Вірю в людські трудовії руки,
Що землю квітчають на довгі віки.
Вірю дитині за партою в школі,
Вірю в травневий ласкавий
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.