Читати книгу - "Вітер у моїх руках, Христина Лі Герман"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Я прикусила язика, вирішивши промовчати. Лео відвів погляд і продовжив:
— Я подумав, що ти повинна це знати.
— Боюся запитати — що? — сівши так само, як Лео, не помітила, як притислася до нього майже впритул.
— Те, що поставить крапку, і ти зрозумієш з якої я сім'ї, і хто насправді.
— Це дуже красномовна... нісенітниця. У тебе гарна сім'я.
— Якої немає, — він різко заперечив.
Але почуте слідом, принесло справжній шок. Настільки сильний, що, на мить, я розгубилася.
— Дівчина на якій одружується мій батько... — Леонард тільки почав, а я сторопіла від здогадки. — Це моя колишня, мон шері. Його наречена — моя колишня дівчина.
Клянуся я отетеріла і завмерла всім тілом, поки в грудях росла відраза.
— Це в голові...
— Не укладається? — Леонард холодно всміхнувся, а я затремтіла. — Цей бруд взагалі ніде рівно лягти не зможе!
Настала, воістину, тиша, як в морзі. Проте нічого комічного в цій ситуації я більше не бачила. Що я повинна була йому сказати? Не знала. З таким я стикалася уперше. Зізнаюся, і не вірила в подібне, але мабуть жила в якомусь своєму вакуумі.
Це і є причина? Це привід, щоб вести такий безвідповідальний спосіб життя?
— У мене є до тебе питання, перш, ніж ти остаточно зрозумієш, який покидьок на тебе запав, немов школяр.
Продовжуючи мовчати, я зустріла майже чорний погляд навпроти. Леонард і не намагався приховати того як відверто на мене дивився.
— Як звуть того телепня з розумовими відхиленнями, який посмів кинути і принизити таку дівчину?
Опустивши очі, я підтвердила цим здогадку Лео. Мене дійсно кинули і принизили. Ось тільки я ніяк не наважувалася зізнатися навіть самій собі, що розчавлена повністю.
— Це неважливо, — сухо відповівши, я взагалі відвернулася убік. Проте не запитати не змогла. — Як ти здогадався?
— Напевно, у мене є причини розуміти, як це, — він знову сумно всміхнувся.
Поглянувши на Лео, вирішила, що кращого моменту може і не настати.
— Тоді, ти повинен зрозуміти мене.
Леонард повільно розплився в посмішці, проте його погляд говорив про інше.
— Я все чудово розумію, Кетрін. Тому і затіяв цю розмову, але мене перервав Рік, а раніше — твоя реакція на мої уїдливі зауваження, мон шері. Ти... плакала.
— Тому ти... — тільки почавши, мало не підстрибнула від переляку.
Несподівано пролунав сигнал системи сповіщення. Я одразу схопилася за передпліччя Леонарда мертвою хваткою і завмерла.
— Кеті... — Лео доторкнувся губами до моєї маківки і видихнув у волосся зі смішком. — Це не зомбіапокаліпсис, а усього лише хтось двері відчиняє.
— Ага, — я заплющила очі з полегшенням, лише зараз усвідомивши, що притислася до Лео усім тілом.
Слава богу, ця думка відвідала голову вчасно. Коли двері відчинилися, і увійшла Кімберлі, я вже стояла на ногах.
Тепло пішло, повернувся озноб.
— Я їх приб'ю! — з порогу гарчала дівчина. — Добре, що Вальтер став шукати Лео. Коли б не це, вам довелося б сидіти тут ще не менше години. Охорона перевіряє холодильники через кожні дві години! От же... бовдури!
— Значить, я не помилилася, і це була та сама посвята, — зі злим оскалом, я уточнила свою здогадку.
— Вона, — відповів Лео.
Хлопець підвівся, а зустрівши мій погляд, підморгнув. Невже пішов зі мною, знаючи, що повинно статися?
Забравши теку з документами померлого, Леонард простягнув її мені і вийшов, неквапом обійшовши Кімберлі.
— Кет, на тобі лиця немає. Що Леонард тобі наговорив?
Я перевела погляд на стривожену Кім і легко збрехала:
— Звичайно я буду бліда, як смерть! Мене в морзі замкнули! — для більшої достовірності стиснула міцніше щелепи.
Руки так і чухалися придушити ідіота, який слинив подушку на Кардашян! А другого... макаронника, (ймовірно, який і закрив двері), репатріювати або препарувати!
Такого я їм спускати не збиралася. Тільки-но вийшовши з ліфта, я прихопила Кімберлі за руку і потягнула у бік сходів.
— Кім? — змовницьки зашепотіла. — Мені потрібна твоя допомога.
— Та заради бога! Я так і чую в повітрі запах кривавої вендети. Говори, я згодна на все! — вона підтримала мене, відразу розкусивши, до чого я хилю.
— У тебе з собою ключ-карта? Нам треба на склад прострочки, спишемо декілька дрібничок і побалуємося? — підморгнула їй.
— Тільки треба поквапитися, поки вони сплять, — кивнула дівчина.
Ми вже піднімалися по східцях, а в голові з кожним метром так і майоріла картинка того, якими "красивими" два дурні прокинуться вранці.
Ідея яскравої відповіді на таку жорстоку витівку, полягала в абсолютно безпечних розчинах барвників. Їх зазвичай використовували в ході досліджень і аналізів. Тому такі речовини зашкодити могли тільки при стійкій алергії, або дерматитах. Подібними недугами мексикано-італійський дует не страждав, а значить, мій план виявився ідеальним. Я передчувала вирази їх пик вранці. Шкода помилуватися реакцією не вдалося. Проте я з гордо піднятою головою, і з повною упевненістю в перемозі, залишала шпиталь, задоволена собою.
Бойова авто засмага на обличчі невдах зобов'язана була вразити усе відділення невідкладної допомоги.
Очікуючи на "вибух емоцій" від гарячих хлопців, я піднялася наступного ранку у піднесеному настрої, і наплювавши на все. Проте оптимізм згасав з кожною хвилиною. Дивлячись на свою подругу в маленькому віконці чату, я не відводила погляду від переліку нерухомості на сторінці найвідомішої ріелторської фірми. Саме тут мене наздогнав новий провал у пошуку житла.
Люда похмуро стежила за моїм виразом обличчя, і збиралася на вечерю до друзів.
— Так! Я нафарбувала три нігті, говори! — наказуючи, вона привернула увагу і сіла рівніше.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вітер у моїх руках, Христина Лі Герман», після закриття браузера.