Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Серце моє трудне, не спи опівночі, Страждай мов каторжне, гнівом живи.
Пий мою молодість, слів моїх трунок, Тобі ж найдорожче — Вітчизна є.
Мрії завітні я дам в подарунок, Юнацьке, зелене, багате моє!
Щоб ти розквітло жагучим яр-цвітом, Глодом червоним та вітром-біжком. Затрепетало, як пташка літом,
Як пташка літом за синім лужком.
Якби я сто років прожив на світі Між друзів своїх, як дзвінких солов’їв,
Я взяв би з хмарини ясної блакиті І в колос пшеничний її заплів.
З’єднав би в єдине долини і скелі І жив би в роботі у різний час,
Хороші міста і сумні пустелі Збратав, як Вітчизна навчає нас;
Струмки поєднав би з широким морем, На сльоту осінню послав голубів, Березам моїм золотим, білокорим Подав би в пагілля мужність дубів.
Мандрівцю в бурані знайшов би указку, Матросу, щоб з моря вернувся знов. Щоб той, хто суворий, відчув би ласку,
А хто нелюбимий — пізнав любов. ,
Щоб сяла блакить у весняному небі Над дубом, над лісом, над шумом нив,
А в чорну посуху, бува, при потребі, Пшеничне колосся лисніло од злив.
А хлопцю засмаглому, брату-горністу, Подав би прохання у слові незлім,
Щоб сурма співала мені, комуністу,
Над милим трудом і над щастям моїм.
ЕПІЛОГ .
Коні ржуть на чорнім бойовищі.
Од копит одлунює луна,
І стріла хановська люто свище, Блискавкою путь перетин а.
За важким кривавим вихром голим Ломлять орди тишину топіль Понад нашим килиїмським полем *, Над вогнем Кахов'ок і Трипіль.
Там рубався прадід мій із ханом, Жив би я — і мій дзвенів би крик За пороховим густим туманом.
Де буркун і вітер-кочовик.
Землю розтривожили мотори,
У труді живе моя рідня.
Як мій прадід, крізь віки і гори,
Я шукаю молодого дня.
На цілинних землях наша сила,
На полях колгоспних — голоси, Земле рідна, що мене носила,
Що мене життям заколосила,
У майбутній вік перєиесиі
ІЗ ЗБІРКИ «СЕРЦЕ МОЄЇ МАТЕРІ»4, 1959 р.
ЗАПОВІТНИЙ САД
ЗВЕНИГОРА15
Минають весни і літа,
Живе Звенигора крута.
Гарячим сонцем оповита,
Несе віки полум’яні.
Панів злоба несамовита її не знищила в огні.
І, гнана чорними літами,
Вона, шматована катами,
Снагу таїла в глибині...
їй одягали пута куті,
Несли, як трунок, чорну лжу,
На велелюдному розпутті у Смертельну значили межу І через грати у закові,
В криваві дні Залізнякові2,
На серце сипали іржу.
Я народивсь не в тій годині,
Не в тій засмученій порі,
Хоч теж в полатаній свитині,
З нуждою сірою в дворі.
І слухав ніжну колискову І мову матері шовкову На молодій Звенигорі.
Уже стежки звивались вгору, Уже зоря у сиву ніч Зривала протемінь сувору З гірких нелюдських протиріч. Мені хлібця давав у домі Стрункий будьоинівець в шоломі В революційну буйну січ.
І в’яли смутки і турботи,
Як він повів мене у млі На ті звенигорські висоти, Малого хлопчика в селі. Десятки літ минуло в краю,
А серце б’ється, як згадаю Той хліб, і радощі, й жалі.
І в інший час важкого діла,
Як битва дні перетяла,
Вона для мене височіла,
Мені надією була.
У сталінградські сніговії Єднала рани', біль і мрії,
Неначе клекоти орла.
Я ие шукав її, мов казку,
Як інші, в злобній самоті,
Не одягав трагічну маску,
Як є невігласи оті;
Вона завжди була зі мною,
Як правда з піснею-луною,
На золотій моїй путі.
Я не губив її, нівроку,
Грудьми стрічаючи біду,
Мою Звенигору високу,
Мою веселку молоду.
Вона мені шляхи росила,
Вона мене в світи носила.
В людськім, у збратанім саду.
І якщо падав у знемозі,
Хиливсь притомленим чолом,— Вона вставала на дорозі Мені цілющим джерелом, Цвітком і хлібом в добрій згоді, І закривав мене в негоді її червіньковий шолом.
Та не про себе пісня та,
Живе Звенигора крута.
Ув інші дні вже інші кличі,
Та й обрій інший, ніж колись,
І чесні руки робітничі Із хліборобськими сплелись,
І сталь із колосом пшениці,
Як сріблом куті зоряниці,
У звенигорську сяють вись.
З її глибин, де димка сива,
Там люди, сповнені снаги, Жароту ярого заліза Перекували на плуги.
Литвом наповнені опоки,
. Немов розжеврені потоки, Влились в пшеничні береги.
І гук задиханих вагранок,
І домен клекіт на зорі Залізний кинули багрянок На молодій Звенигорі.
Важкий вогонь і крицю литу З’єднавши в мідь несамовиту В новій, небаченій порі.
І за минулого слідами Мій день змітає прах і ^лінь,
І за гречковими медами Рясних культур первоцвітінь,
В дніпровській руті, і в блакиті,
І в росянистім стиглім житі Нових століть лягає тінь.
Налиті соком, в’ються віти,
Ще в ніч посаджені глуху,—
Та встали ленінські завіти На лжу лукаву і лиху,
Вони, як промені багрові,
В людському серці, в пісні, в мові На українському шляху.
Душа і мова солов’їна —
Мій біль, і сни, й життя моє,
Де та Звенигора — Вкраїна—■ Поміж"народами встає,
Немов сестра, без сліз і муки їм подає ласкаві руки І серце щедрісне своє,
Добром налите. І не всоте Мені крізь віхоли й сльоту
Верстать важкі її висоти, її доріженьку круту,
І в щасті плакати, й, нівроку,
Стрічать Звенигору високу,
Мою Вкраїну карооку,
Земну любов мою святу!..
& «
Здавалось малому, чи снилось малому, не знаю,
Чи, може, легендою стало у нашому краю,
Як Ленін проходив між люди, заходив до хати,
Й водиці йому подавала у клопоті мати,
Й картоплю із хлібом та сіллю — вгощайтесь,
нівроку,—
Було тоді голодно в людях двадцятого року.
Здавалось малому чи снилось, не знаю, малому, Як Ленін проходив по полю в стернищі сухому, ,
А жайвір щебече, а сивий будяк посихає,
А жито, як рута, не смута зеленим вуском колихає.
І провесінь з Леніним, провесінь плеще низами,
І трактором борозну першу ведуть комнезами ‘.
Діди посивілі, як вічність, зійшлися охоче,
І прапор над нашим сельбудом тріпоче, тріпоче.
А в кузні готують чересла вчорашні повстанці,
А в небі зоря озуває червоні сап’янці.
Здавалось малому чи снилось, не знаю, малому, Пішли мої стежки-доріжки від отчого дому.
Що паростю билось, що врунню було молодою,
На доброму корені стало, не гнуте бідою,
Вогнем обпалилось, громи заховало у кроні,
В саду України схиляючи грона червоні.
Буває, в задумі, з новою тривогою вранці,
Бувало, в окопчику, в сніжній холодній землянці,
А всюди зі мною, як щастя, як
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.