Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Та ленінська посмішка в орному чистому полі,
І провесінь з Леніним, провесінь плеще низами,
І борозну людству виводимо ми — комнезами!
А жито налито, а броеті у соках до краю,
Із віком, із сонцем... Було це,— не снилось, я знаю!
МОЯ ВКРАЇНО І
Минає ніч, палає схід,
Нових століть багріє рань,
І України грізний хід Дзвенить в минулому з повстань;
То з чорних ярем, чорних пут Лунає крик: — Ми не раби! —
І стеле квітом первопут Революційної доби.
З кріпацьких днів, з шахтарських міст, Де боєм збитий небокрай,
На повен змах, на повен зріст Вставай, судьба моя, вставай!
Нехай простеляться в тобі Надії, й сни, й нові жнива,
Й дніпровські далі голубі,
Моя Вкраїно грозова!
II
Веди мене до тих доріг,
Як буде вранішня година,
Де я малим було — дитина —
У перший клас до школи біг.
І перших літер світлий жар Спахне у пам’яті потрошки,
А потім клич мене до дошки Чи подаруй мені буквар,
Що зветься «Сонечко». Веди,
Я закарбую ті сліди,
І клас, і парту у чорнилі,
Й потерті зошитки малі,
І піонерські, серцю милі, Тривоги, радощі й жалі, Юнацьку долю молодую В залізні літери вкарбую Й твоє дихання на землі,
Моя Вкраїно!
III
Ти ж веди Мене в рясні свої сади,
Хай стану явором твоїм, Гіллячки викину щасливі, Оберігатиму твій дім
У хвищі, в заметі і в зливі,
З ранковим променем зросту,
З росою в лузі не зів’яну,
Щоб бачить міць твою просту І душу дивно полум’яну; Почую поклик журавлів В блакиті неба, де ростиму,
І над роздолищем полів Твою красу неопалиму Побачу в радості. Візьми І вкинь в ріллю мене зернятом, І не кропи тоді слізьми,
А тільки дощиком крилатим Полийсь на груди. В темну ніч Тепло землі візьму до віч З твоїм диханням впереміжку, Де дальня даль неначе дим,
1 проросту не на обніжку—
На добру, на людську усмішку Пшеничним колосом тугим,
Моя, Вкраїно!
IV
Солов’їно Затьохкать дай. мені вночі, Струмків і рік твоїх ключі Віллються в серце відгомінно.
Тоді з півночі до світанку,
Від пізніх зір до ранніх зір, Шовкову тиху колисанку Я простелю у отчий двір.
Дитя вві сні розплющить очі,
І мати вийде як на те,
А милі коси ті дівочі Любов незнана заплете;
І добрі люди хлібом-сіллю Зустрінуть радощі мої,
І навіть бубни на весіллі Затьохкають, мов солов’ї!
V
Заліза дай мені і дай Снаги залізної у мову,
Там, де шахтарський небокрай Сталеву стежку пурпурову Землею стеле. У руді,
У чорних блисках антрациту,
Я чую міць в твоїй ході,
І дзвін, і клекіт спередсвіту,—
То світ ракетний проти бур І недосяжний шлях у леті,
То жар твоїх температур Льоди розтоплює планеті.
То ливарі і ковалі В січневі ночі, в ранки маю Могутній плуг кують землі Для дружби, щастя і врожаю.
А я із ніжністю в ці дні Ввіллюсь, мов крапля в рідні ріки, Лиш ти, як мати, дай мені В кипучім гарті, в пломені Снаги залізної навіки.
VI
За тих, що впали у бою Під жар землі і клекіт злий,
Ти душу лагідну свою В гарячу думу перелий.
Вони лежать біля'Дінця,.
Біля Трипілля і- Карпат,
Боєць обличчям до бійця,.
Як з другом друг, із братом брат,
Біля Чернігівських лісів,
Де рвались танки й тягачі, Далекий-поклик голосів ~
Мені' ввижається вночі,.
І, як живі, в фугасній млі Тривожать спогади, мої Сини російської землі,
Сини радянської сім’ї,
Вони ж за тебе...
В тиху даль,
В світанках димио-огняі-шх, Мільйоннодужий ревний жаль Пливе як-реквієм по них —
З сердець батьків і матерів,
З душі- дітей рида щосил. ...Могутні крони яворів Ростуть над спокоєм могил,
І колос п’є зелений сік,
І жайвір дзвонить з вишини;
Ти не забудеш їх вовік,
В труді і в святі спом’яни,
Моя Вкраїно!
VII.
Де б не йшов І де б не знав чужі краї,
Я бережу її любов,
Труди і помисли її.
І де б не,став я на поріг,
Все сняться ранки золоті,
І дзвін, і даль її доріг Мені за щастя у житті;
Лугів калинових луна,
Гдомеи жар, і злото жнив, Блакитних Десен ясина, Дніпровських заводей заплив;
І в серце плине запах віть, Пісень глибока оболонь'1, -Отак би все життя летіть На твій немеркнучий .вогонь!
VIII
Високі палають Стожари 2 І радують серце моє,
Народів сім’я богатирська,
Як море, до сонця встає.
Ти чуєш, як хвилі клекочуть І вже не вертають назад.
Ти -бдаШ'Щ, як сад зацвітає — ^Безсмертного Леніна сад.
А в мім, молода і стосила,
У дружбі своїй не одна,
Вкраїна стоїть зорекрила, Радянська моя сторона.
Поглянь,— то не заграви в небі, Не клекіт весняний ріки,
То Партії стяги червоні,—
Як птиці, летять у віки.
І стелиться дальня дорога,
І сурмами кличе здаля.
По ленінських віщих завітах Підводиться рідна земля.
Й народи стрічають стосилу В гарячім труді, не в бою, Вкраїну мою зорєкрилу, Радянську Вітчизну мою!
ЯК ПРИЙМАЛИ В ПАРТІЮ
Не трава, не зелен сад В щирім слові стеляться, ■Єталівград мій, Сталинград, Вогняна метелиця.
Ні проїхать, «і пройти, Кілометрами — фронти.
Між доріг і між застав,
З блисками колючими,
Сивий вік в шинелі встав Над твоїми кручами.
Стій на смерть, як всі брати,
Час і в партію іти.
Там мене у партію приймали В партбюро у Красній Слободі *, Де за свідків — бліндажі-завали Та розбиті баржі на воді.
Не писали в протокол поміток, Чули серця молоде биття,
Чорне небо й вибухи зеніток Видали розписку на життя.
Хто батьки? І що мені казати,
Як батьки за тисяччю доріг У нужді, в безхліб’ї біля хати Виглядають сина на поріг;
Як чекає мати тої вісті,
Піднімає руки в пломені,
Руки чисті, в праці мозолисті, Золотисті у минулі дні.
Як старий мій батько сумовито Все обходить стежку неспроста, Бо від сина з бою друге літо Ні листа, ні слова на уста.
Звідки родом?
Встань, моя кохана, Через бій, через фронтів ряди, Україно,— серце моє й рана, Найсвятіша мати, підійди!
Підійди і стань отут між ними, Непоборна у тяжкій біді, Підлети не кіньми вороними,
Не човном кленовим по воді.
Не росою в розсвіти дівочі,
Де полів гуде вечірній дзвін,
Тільки громом в партизанські ночі, Тільки мстою спалених руїн.
Тільки гнівом в сиві снігопади,
Де
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.