Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ні. У роті. Коли вирізали язик, там залишилися якісь частинки. Частинки металу. Тепер вони на аналізах. Я матиму результати ввечері. Найпізніше — завтра вранці.
— Чудово. Ти мені відразу їх повідомиш?
— Звичайно, хлопче. Але спершу ти повинен знову нагодувати мене ввечері.
Каздан нарешті спромігся на усмішку.
— А ти, бачу, входиш у смак, голубе! Ну, гаразд, я знову прийду до тебе з млинцями. Зателефонуй мені відразу, як закінчиш розтин.
І вірменин рушив до технічних працівників судової поліції, які трудилися праворуч від вівтаря. Росіянин поспішав за ним. Каздан почувався серед цієї компанії, наче акула у глибоких водах океану. Він підійшов до одного з працівників Служби кримінального обліку, що насунув собі на голову каптур, через що голова нагадувала гостроверхий конус. Коли Волокін наблизився до них, то почув:
— Можна було б подумати про скалки від паркету, але ні. Як на мене, тут ідеться про той самий матеріал, що був і першого разу.
— А там, де вбили індуса, на бульварі Малесерб, теж було так само?
— У коридорі так.
— Те саме дерево?
— Я скажу тобі про це через кілька годин.
Технічний працівник розтулив долоню. На руках він мав рукавички з латексу. На дні їхніх зеленавих складок було видно крихітні скалки брунатного дерева. Він додав:
— Думаю, тут нас чекає велика несподіванка.
— Чому?
— Я зателефоную.
Криміналіст приєднався до колег, які трудилися під спалахами фотокамер. За кожним таким спалахом білі привиди перетворювалися з позитивних зображень на негативні. Вони ставали цілком чорні, щоб потім знову повернути собі все своє світло. У цьому священному місці така швидкоплинна метаморфоза набувала якогось чудесного резонансу. Ніби зблиски святості, що мерехтіли у глибині темряви.
— Ходімо. Їм тут іще багато роботи.
Волокін покірно рушив за ним, як добрий пес за хазяїном. У душі росіянин усміхався. Бо лише він володів єдиною корисною інформацією, яка мала стосунок до сцени цього злочину.
Вони вийшли з церкви через портал, оздоблений великими базальтовими барельєфами. На паперті збирався дедалі більший натовп, стримуваний регулювальниками вуличного руху. Над натовпом то там, то там стриміли фото- і телекамери зі знайомими логотипами: TF 1, I-TELE, LCI, FRANCE 2… Там ходили також хлопці з магнітофонами через плече, що були позначені кольорами найбільших радіостанцій: RTL, EUROPE 1, NRJ.
Отже, зграя гончаків нарешті взяла слід. Журналісти намагалися перетнути кордон безпеки, посилаючись на «свободу преси» та «право знати».
Волокін почувався навдивовижу легким, непримітним, вільним від будь-якої скутості.
Великий парад засобів масової інформації розпочався.
Але ніхто ще не знав, що головними дійовими особами, які брали участь у розслідуванні цієї справи, були два нікому не відомі ізгої.
30
— На той випадок, якщо ви досі не здогадалися, скажу, що сьогоднішній напис також узято з Псалма 50. З Miserere.
Каздан нічого не відповів. Він тільки подумав, що вчора навіть не завдав собі клопоту прочитати повний текст цього псалма. Святий Боже, як він постарів!
— Цей текст — у центрі всіх подій.
— Та невже? — гірко пожартував вірменин.
Каздан щойно випив ковточок кави. Дуже несмачної. Щоб обговорити ситуацію й підбити підсумки своїх зусиль, вони обрали кав’ярню-пивницю на вулиці Боеті. Світильники тут нагадували світлові кулі в церкві Святого Августина. У кав’ярні панував той самий затхлий запах екзотичного кабаре, але забігайлівка була яскраво освітлена. Це світло лише підсилювалося чорнотою грозової ночі, що панувала за вікнами.
Волокін нахилився до Каздана. Він крутив між пальцями пляшку з-під кока-коли. Вірменин уже звикав до перепадів його настрою. Хлопець то поринав у гірку задуму, то спалахував, як сірник. То були, безперечно, наслідки ломки. Якщо тільки він нишком не колеться…
— Ви дозволите трохи розповісти вам про цей псалом?
— Без проблем. Бачу, ти в цьому добре обізнаний.
— Більшість молитов, зібраних у Книзі Похвал,[46] написав сам цар Давид. Давид, Цар-Пророк. Цар-Поет…
— Ну то й що?
— Крім того, Давид — живе втілення провини й прощення.
— Чому?
— Трохи знання біблійної історії вам не зашкодить. Одного дня Давид побачив жінку, що купалася. Це дружина хета Урії. Він жадає її. Він упадає за нею. Єдина проблема: та жінка має чоловіка. Як бачите, три тисячі років тому люди мали ті самі проблеми, що й тепер. Але Давид — цар, чоловік, наділений великою могутністю. Він кличе Йоава, головнокомандувача свого війська, і наказує йому: «Постав Урію в перших лавах у найважчій битві, а потім хай усі відступлять від нього, щоб його вбили і він помер». Тож гріх Давида був подвійним: перелюб і вбивство. А втім, його доля була визначена.
— Чому?
— Бо він був рудий. Давид був червоний цар. Тобто цар, у якого на руках кров. І не тільки на руках, а й на шкірі. Він був обраний ще з дитинства.
— І як закінчується його історія?
— Давид благає в Господа прощення і здобуває його. І знову стає «біліший од снігу», так сказано в Miserere.
— Дякую за урок. І до чого ти ведеш?
— Усе до того ж. У цих уривках із Miserere водночас говориться про провину і про прощення. Убивці приносять у жертву цих грішників, щоб покарати їх. Але також і для того, щоб їх урятувати. Саме тому вони символічно калічать їх.
— Досі ми не знайшли жодного
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.