Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Волокін допив до дна охолоджену кока-колу. Його голос забринів від крижаного трунку:
— Щодо перших двох жертв, то згоден. Але в тому, що стосується цієї смерті, історія інша. Я знаю, що отець Олів’є винний.
— Про що ти?
— У житті світському цей чоловік відомий як Ален Манурі. Я відразу його впізнав. Нашій службі ця особа відома дуже добре, як-то кажуть. Маю на увазі Службу захисту малолітніх.
— З яких причин?
— Педофілія. Ексгібіціонізм, розбещення, агресія і таке інше. У 2000 і 2003 роках Манурі притягали до судової відповідальності. Йому довелося б сутужно, якби не всілякі махінації, спрямовані на його захист. Під тиском архієпископства батьки відмовилися від своїх звинувачень. Манурі навіть не втратив сану. Але той факт, що ми знайшли його сьогодні мертвим у церкві Святого Августина, остаточно доводить його провину. Не випадає сумніватися, що отець Олів’є — грішник.
Каздан був приголомшений. Росіянин не переставав дивувати його своєю обізнаністю та несподіваними відкриттями.
— Покарання, — провадив Волокін, — це ключ до вбивств. Покарання, яке відповідає словам молитви. Першим написом було: «Визволь мене від переступу кровного, Боже мого спасіння, і мій язик нехай славить твою справедливість». Убивця відрізав язик Назеру. Другий напис проголошує: «Проти Тебе я згрішив, проти одного Тебе і перед очима Твоїми лукаве вчинив». Убивця вийняв очі священика. Ці калічення є жертовними актами. Вони одягають у плоть слова Miserere. Вони переводять молитву в тілесні символи. Щоб підсилити спроможність слів вимолювати прощення…
Каздан почувався геть виснаженим. Він знаком підкликав офіціанта, бо хотів заплатити й піти геть звідси, щоб не чути цю всю нісенітницю.
Але Волокін заговорив знову — справжній млин, що перемелює думки на слова.
— Я скажу вам, чому ми так кульгаємо, розслідуючи цю справу. Ми плутаємося, бо все в ній правда. Все водночас. Елементи накопичуються. Між ними — жодних суперечностей. Жоден слід неможливо відкинути.
Каздан подав офіціантові банкноту. Волокін не вгавав:
— Ви вірите в політичний слід? Ви маєте рацію. Ґетц помер тому, що мав якісь відомості про чилійських катів. Це перша істина. Ґетца прослуховували тому, що його свідчення мало б якийсь стосунок і до французького уряду. Це друга істина. До речі, з Ґетцом нам не все ясно. Навіть якщо він не був педофілом, він чимось скривдив дітей, я в цьому переконаний. Це третя істина. Отже, ті хто чинить ці вбивства, діти, мстять жертвам за завдані кривди. Це четверта істина. З другого боку, ви думаєте про серійного вбивцю. У якомусь розумінні, маєте рацію. Діти, які беруть участь у цій історії, діють наче розладнаний механізм. Вони охоплені божевільною одержимістю. А вам не здається, що кримінальні нахили в них розбуджує музика? Ви це відчуваєте, я знаю. У ширшому плані, я переконаний, що всі вбивства прив’язані до певного людського голосу. До дитячого голосу. І нарешті, за цим усім є щось інше. Якась погроза. Та, яку Ґетц називав Людожером. Ось у чому наша проблема, Каздане: усе тут правда. Ми маємо наближатися до істини не через відсікання неможливих елементів, а через накопичення можливих. Ми маємо знайти істину, яка узгоджувалася б з усіма цими фактами.
Вірменин мовчав. Він підвівся й дістав мобільника, машинально перевіряючи пропущені дзвінки та повідомлення. Коли він увійшов до церкви, то вимкнув телефон і забув знову його ввімкнути. Побачив, що йому телефонував Пуйфера зі Служби кримінального обліку.
Одним натиском на кнопку з’єднався з ним.
— Приїзди сюди до мене, — сказав той, упізнавши голос.
— А де ти?
— У Ботанічному саду. В оранжереї. Заходь через хвіртку з вулиці Бюфона. Вона буде відчинена.
— А в чому там річ?
— Приїзди. Не пожалкуєш.
31
Вулиця Бюфона, 18.
Каздан припаркував машину, заїхавши двома колесами на вузький тротуар, на найпрямішій вулиці Парижа. Почалася гроза. Дощ падав такий густий, такий непроникний, що нічна темрява зникла за дощовою завісою. Чорні смуги ночі ледь торкалися сріблястого озера, по якому плавали стовпи ліхтарів, наче люмінісцентні бакени.
Вони побігли під зливою, не бачачи перед собою нічого далі ніж за три метри.
Відчинили хвіртку до саду. Побігли далі, в напрямку скляної будівлі. Оранжерея світилася в нічній пітьмі, схожа на айсберг, що плавав на чорній поверхні моря. Не без труднощів — краплі води били по їхніх спинах так, ніби хтось молотив їх кийками, — вони знайшли головний вхід. Каздан подумав про тварин тутешнього зоопарку, яким не було де сховатися від дощу. Про вовків. Про грифів. Про африканських хижаків.
Їм відчинили. Це був сам Пуйфера: вузьке обличчя, волосся чорне, як в індіанця з племені шайєнів. Каздан, втягнувши голову під куртку, відкинув її на плечі й вилаявся:
— Поясни, навіщо ти покликав мене в це болото?
— Зараз про все довідаєшся, хлопче.
Він нахмурив брови, побачивши Волокіна. Каздан визнав за потрібне відрекомендувати їх одне одному.
— Седрик Волокін. Бригада захисту малолітніх. Пуйфера. Служба кримінального обліку.
Чоловіки потиснули один одному руки. Каздан глянув на зелене царство, що чекало їх в оранжереї.
Дрімучі зелені джунглі, окутані білою парою. Товстелезні стовбури були майже невидимими за густим листям. Можна було помітити тільки їхню волохату кору, тіла, обплутані мереживом ліан. То було переплетення неймовірне, задушливе, органічне, що важко дихало під велетенським склепінням зелені. Пуйфера пішов по стежці, що заглиблювалася в цей штучний ліс. Двоє партнерів рушили за ним. Чути було тільки шарудіння їхньої одежі, що терлася об листя, та лопотіння дощових крапель, які падали на скляний дах оранжереї. Казданові здавалося, ніби він занурюється у глибини вод, ніби руки в нього з листя,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.