Читати книгу - "Пісня Соломона"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Два тижні не показувався той чоловік. А коли ввійшов до автобуса, Корінтіанс було важко вдавати, що не помічає його. Коли вже під’їжджали до місця, де зазвичай виходив залицяльник, він нахилився до неї й шепнув: «Сподіваюся, що не образив вас». Корінтіанс глянула на нього, злегка всміхнулася й кивнула. Більш нічого не сказав.
Наступного дня вони привітались, а згодом і розмовляли одне з одним. З часом Корінтіанс уже чекала зустрічі. Довідавшись, що він зветься Генрі Портер і час від часу підробляє на сортувальній станції у цій частині міста, вона була рада, що нікому не показала листівки й не обмовилася про Генрі.
Їхні розмови — хоч і приємні — були трохи чудні. Кожне остерігалося розпитувати, боячись, що доведеться відповідати на такі самі запитання. У якому кварталі ви живете? Чи знаєте такого-то пана?
Кінець кінцем Портер запропонував Корінтіанс підвезти її після роботи. Автомобіля він не мав, час від часу позичав у приятеля. Вона згодилася. Двоє підстаркуватих коханців поводилися по-дитячому. Наче підлітки, які бояться, що їх, надто юних для побачень, застукають батьки. Генрі возив її у старому сірому «Олдсмобайлі» за місто, в кіно, де можна було дивитися фільми, не виходячи з автомашини. Вони часто сиділи за поганою кавою-люрою в дешевих забігайлівках, де можна було не боятися, що нагодиться хтось знайомий.
Корінтіанс усвідомлювала, що соромиться Генрі, що мусить тримати його, як і свою роботу, в таємниці, що він ніколи не зможе завітати до її дому. І ненавиділа його за цей сором. Відчувала напади ненависти саме тоді, коли Генрі давав знати, що боготворить її, коли розпливався в компліментах про її вигляд, манери, голос. Але ці напади ніколи не тривали так довго, щоб Корінтіанс відмовилася від кіносеансів в автомобілі, де вона була єдиним предметом пожадання й вдоволення.
По якомусь часі Корінтіанс запідозрила, що Портер поводиться обережно не тільки з огляду на неї, на її становище. Здавалося, що він теж не хоче відкривати якусь таємницю. Спершу подумала була, що він жонатий. Заперечив із сумною усмішкою. Корінтіанс сприйняла її як хитру й утвердилась у своїй підозрі. Щоб довести, що він таки старий парубок, а заодно й переслатися з Корінтіанс, Генрі запросив її до себе. Не вагаючись, відмовилася й відмовлялася кілька днів, поки він закинув їй те, що було чистою правдою: Корінтіанс соромиться його.
— Я? Соромлюся тебе? — витріщила очі й роззявила рот Корінтіанс (подив був щирий, бо вона й припустити не могла, що Генрі здогадається про це). — Якби я тебе соромилася, то взагалі не зустрічалася б з тобою, не кажучи вже про ось таку зустріч.
Показала рукою на світ поза «Олдсмобайлем» — довгі ряди автомашин на гарячому кіномайданчику.
— То як воно насправді? — Портер доторкнувся пальцем до її підборіддя. — Те, що ти мені кажеш, не може бути водночас і правдою, і брехнею.
— Я завжди казала тобі тільки правду. Гадала, що ми обидвоє знаємо... розуміємо... у чому річ.
— Може, й так, — відповів Портер, гладячи її підборіддя. — То скажи, Коррі, у чому річ.
— Це через мого батька. Такий він уже є...
— Який?
— Ти це знаєш так само добре, як і я, — знизала плечима Корінтіанс. — Він ніколи не дозволяв нам водитися з... різними людьми. Він дуже суворий.
— І з тої причини ти не хочеш зайти до мене?
— Вибачай, але я мушу там жити. Не можу допустити, щоб він довідався про тебе. Не тепер.
«А коли ж? — подумала вона. — Якщо не тепер, коли мені сорок два? Якщо не тепер, коли й на лобку сивіє волосся, а груди обвисають, як спанієлеві вуха? Коли ж тоді?»
— А коли ж? — висловив уголос її запитання Генрі. Корінтіанс не відразу відповіла. Потерла пальцями лоб і сказала:
— Не знаю. Слово чести, не знаю.
Вона відчувала, як смішно це виглядає. Вдавати з себе віддану татові доцю... Те, що діялося в цьому старому автомобілі, те, що п’ять хвилин тому зірвалося з її язика... А тепер погладжувати собі скроні та промовляти декламаторським голосом Майкл Мері: «Не знаю»... Це сором. Портерові стало неприємно, він забрав руку з її підборіддя й узявся за кермо. На початку другого кінобойовика він запустив мотор і помалу рушив жорствяною доріжкою.
Ніхто з них не обізвався, поки авто доїхало до середмістя. Було пів на одинадцяту. Корінтіанс попередила маму, що допізна друкуватиме машинопис для міс Ґрем. «У таку спеку?» — все, що спитала мама. Тепер Корінтіанс сиділа тихо, засоромлена й ні про що не думаючи. І тут вона побачила, що Портер везе її до автобусної зупинки, де вона завжди виходила й ішла пішки додому. Зненацька, блискавично Корінтіанс усвідомила, що ніколи вже не зустрінеться з ним, і перед нею постало видиво сірих днів. Простиралися, ніби тьмяний сірий палас у необжитій порожній найманій квартирі.
— Везеш мене додому? — спитала вона якнайнедбалішим тоном. Вдалося дуже добре, слова прозвучали гордовито й зухвало.
Портер кивнув і відповів:
— Я не хочу ляльки. Хочу жінку. Дорослу жінку, яка не боїться свого татуся. Гадаю, що ти, Коррі, не бажаєш подорослішати.
Корінтіанс задивилась у вікно. Доросла жінка? Кого можна так назвати? Матір? Ліну? Декана у Брин-Морі? Майкл Мері? Дамочок, що ходили в гості до матері та їли тістечка? Якось ні одна з них не відповідала цій назві. Кожна була лялькою. Може, Портер мав на увазі жінок, що їздили в автобусі? Служниць, що не крилися зі своєю роботою? Чи негритянок, що волочилися вночі по місті?
— Маєш на увазі цих жінок в автобусі? Ти добре знаєш, що можеш запопасти одну з них. Чому б тобі не кинути листівки на поділ ось такої жінки? — Корінтіанс зачепили за живе Портерові слова, її порівнювали — причому не на її користь — з жінками, які, звичайно ж, стояли набагато нижче, ніж вона. — О, кожна була б рада дістати на поділ таку листівку. Дуже рада.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пісня Соломона», після закриття браузера.