Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Білорусь ти моя білоруса,
Синьоока, як мати моя!
ВОГНИК
Максиму Рильському
До тих країв щоденно поїзди Відходять від столичного перону;
Бери, тютюн і вірші для їзди,
Хліб-сіль, тарань прив’ялено-солону, Гачки, й сачок, і вудочки складні,
Та ще нехитро зварену наживку —
І гайда в путь, бо літо в переджнивну На плесо вод веде погожі дні.
Біліє там будиночок між трав,
Шумний, привітний, не якась обитель,
В ній друг мій любий здавна проживав, Мудрець — у слові, у піснях — учитель.
Ну, словом кажучи, до тих країв Свою я душу із піснями вів,
Свої гарячі радості, й надії,
І несповиті думи молодії.
Чи день, чи ніч, чи посвисти зав’юг,
А він мене чекав, великий друг.1 Бувало, поле обів'є сльота,
І вже не літа гілка золота,
А ночі підосінньої година Тебе зустріне з поїзда в ліску,
І ти бредеш по мокрому піску На вогник той, немов мала дитина,
На вогник той, що жевріє в вікні І, тіні розганяючи лякні,
Тебе зове, як зірка понад світом,
Теплом людським і затишком-нривітом.
А в хаті тій, лиш ставши на поріг;
Що написав чи тільки бачить міг,—■ Клади дарунком друзям на помості,
В безжурний сміх Герасименка Кості1
Чи в щиру мову, повну, як ріка, Завзятого Олекси Десняка2.
А вже в пізніші літа, по війні,
Тут коло друзів ширшало вдвійні, Рибалки і співці прості, не пишні, Вслухалися в слова Остапа Вишні,
В Довженкові3 роЗдум’я вогняні.
І сміх, і пісня, й думка незатаєна Жила, цвіла, як червіньковий діл,
І Катерина рідна Миколаївна Садила нас, як голубів, за стіл,
Немов журила, й ставила вишнівку Чи й ще чогось рибалкам у мандрівку.
Неначе вчора, все отак було,
Привіти й жарти мов дзвеніли вчора, На дворик той весни пливе тепло,
І тихий вечір, і ясінь прозора,
Тут інші люди за вікном живуть,
Та й інші друзі теж, напевне, в колі,
Бо вогник той крізь ночі каламуть Усе горить, все блимає поволі,
Як я приходжу. Ніби із кімнати Господар вийде гостя привітати, Ласкаво-сивий, стане на порозі І руку дасть мандрівнику, мені.
Хай вам, Максиме, світить у дорозі,
У темний вечір, в хвищі чи в морозі, Той щедрий вогник з ночі в Ірпені4!
ДУБОВИЙ ЦВІТ
Ви побувайте в мас на луговині У весняній погожій, тихій днині.
Там в листвині рястовані мережки, В соку ліщина вішає сережки І навіть камінь сивий наяву Бере собі зацвітку мохову.
А дуб стоїть, а дуб не хилить віти, Старого листя не кладе в траві,
Суворим нелинем ще довго буде мріти Про посвисти зав’южно-снігові,
Як тут морози піднімали жала,
Як тут зима злобилась, і кружляла, і в’юнились, і слались довгі дні,
А він стояв у мідяній броні.
Прикривши стеблик, ряст і чебру пучку, Берізки ніжність, пагілля нове,
І навіть у ожини злу колючку Прикрив грудьми: нехай собі живе.
А вже як дав снагу листку і квітам, Загладив рани від зимових днів, .
Десь уночі скупим, недовгим цвітом, Немов людей соромлячись, зацвів.
Ч
* *
*
Ми удвох дивились «Катерину», Слухали тяжкі її жалі,
День її недовгий, злу годину В давнім у Шевченковім селі.
Бідна флейта плакала з Івасем, Скрипки дві тужили в заметіль,
І пізніш мені здавалось часом,
Що тобі на серце їхній біль
Перелився, кличе і клекоче,
І Катруся просить із села,
Щоб за неї ти життя дівоче Не в плачі, а в щасті прожила.
* *
*
Ти мені не мати й не сестриця,
Не роздолля погідне моє,
Не далека перелітна птиця,
Що крилечком душу, обів’є.
Ти взяла на себе іншу ношу,
Щоб зі мною, трудним у житті,
Щастя -йгемушк в зливу і в порошу Вдвох нести на узгори круті.
Слова й ласки таємничий трунок, Ніби цвіт малиновий в огні,
Ніби материнський поцілунок,
Десь малому хлопчику мені.
Щастя й біль .єднаєш воєдино,
Так,'як сонце й гілку молоду,
Дай же, дай, любов моя, зорино, Світ пройти,'.як стежечку в саду!
!|С *
*
Ти забрала все в своїм початку: Подих трав, омріяних колись, Кучеряві клени, мов хлопчатка,
За тобою віттям потяглись. -
Райдуги малинове вітрило,
Жар грози і подихи дібров,
Те, що мріялось, жвітло й говорило, Все забрала ти, моя любов.;
І сховала в посмішку щасливу, З.аплела у погляди ясні,
Так, як нива випиває зливу,
Щоб налити жолое по.в:есні,
Щоб заглянуть до ®о.єї хати, Сонечком осяяти поріг,
Воскресши -і віддарувати Все святе, без чого жить ж міг.
* *•
*
Я ^розкопаю високу гору,
Біля пшениці тебе посію.,
Неначеіквітку блакшгнозору.,
Моє кохання, мою надію.
Я розхлюпочу в лупах озера,
На етву .хвилчо з.н айшовши з л аду,
Пущу, як рибку червоноперу,
Моє кохання, мою' відраду,
Щоб зашуміло, як рунв, зелене,
З Дніпром заграло весняно-мило, Щоб не зів’яло воно у мене,
А хлопцям очі повеселило!
Ударять бубни в вечірню просинь, ІІопі весілля згуляє осінь На українській моїй-долині,
Де любі очі, де ночі сині.
* *
*
Глянь: піднімаються грози сині, Хилять березу — оту босоніжку,
В лузі калині й кожній росині Травень гаптує зелену меріжку,
Брості набухли, напоєні соком, Ковшик підставиш — і бризне сила, Обрієм тихим, ясним і високим, Ходить любов моя, молодість мила.
Ходить смуглявочка,
Білі рукавочка,
Щастям насичена,
Сонцем косичена;
Жайворів слухає над берегами,
Зорі шукає поміж травою.
Добре, як рідна земля під ногами, Батьківське небо над головою!
# *
*
Інші дні — то й інша стала звичка* Мірою пригоди і краси,.
Мчить і мчить гаряча електричка, Обсипає іскрами ліси,
За дніпровим віковічним Низом 16 Дихає вагранок сиза мла,
1 трава, напоєна залізом,
Ще ніжнішим цвітом зацвіла.
Міць землі навік не роз’єднати Клеветою й вибухом війни,
Там, де хліб і сталь — як два солдати, Як одної матері сини.
* *
*
Я люблю твої очі у мрії,
Ті, що глянули в душу колись,
В них мої сподівання й надії Дивним карбом навік запеклись.
Я узяв тих очей таємницю І зіниці твої золоті,
Наче воду з ясної криниці,
Щоб разхлюпати людям в житті.
І дивились на мене ті очі,
Як веселки, з-під маєва брів,
Тож диханням твоїм опівночі Я людей у житті обігрів.
І коли ти повернешся знову, Прочитаєш ти в людських очах.
Свою душу легку і шовкову По стежках, по лужках,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.