Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
* *
*
Так буває: в радості чи в тузі,
Жевріє на серці не біда,
З весняною повіддю у лузі Краспоталю гілка молода.
Що його й недосвітом глушило,
І сніжком згинало до землі,
Але сонця золоте вітрило .
Обгорнуло листячка малі.
Ні, ні, цього я людям не повім,
Як ти прийшла до мене в гості в дім І освітилась посміхом дитяти,
І слід повіяв сном від рути-м’яти,
Як перша ласка у житті моїм.
Ти в піч оту з собою принесла Весни дихання краплею з весла,
І вечорів заграви янтаристі,
І шепіт вітру в тополинім листі,'
Мій день, мій вік, без імені й числа.
На вікна падав зір зелений рій.
— Ну, здрастуй в хату.— Підійди, зорій!
— Ну, як живеш? — А серце б’є луною,
І світ устав своєю глибиною
В очах твоїх, у посмішці твоїй.
* *
*
Кличуть знов дороги в полі,
І здається все мені,
Що прожив я не доволі У житейському вогні.
Мало брів у снігопади,
Мало знав холодних злив.
Що не дав я друзям ради І любов не долюбив;
Що когось образив люто,
Що комусь чинив на зло,
Що було.вдовіль осмути й мало радості було.
Ти прийшла у дні погожі,
Хай без цвіту й солов’я,
Стала в серця на сторожі,
Як провісниця моя.
Освітила кожен кутик,
Кожну рисочку чола,
Медяного хмелю жмуток Біля серця заплела,
В нас нема відмітки на папері,
Подала і хліба й солі, Цілувала щиро знов. Щастя рідне, сонце в полі, Молода моя любов...
І не каже в паспорті печать Про світання й ночі сизопері,
Що гарячим спогадом звучать.
Ніби хвиля, сонечком розкута, Бережки заилюпуе круті, їй мені — не гріх і не покуга,
Тільки щастя, так, як є в житті,
Як повітря, що вдихають груди,
Як у спеку дзвінкова вода,
Вісточка хороша поміж люди, Пагінка у лузі молода.
Із твоєю чистою любов’ю,
З усміхом, із пахощами кіс,
Мій широкий день у Подніпров’ю, На півнеба райдуги підніс!
* *
$
Я забув, що й плачуть з поцілунку, Що й хороше слово є рідня,
Ждав твоїх очей, немов рятунку, Посмішки твоєї наче дня.
Дні за днями і за літом літо,
Три, й чотири, й п’ять предовгих літ. Буйне серце, снами не сповите, Погляд твій несло, як заповіт.
Всі мої сподіванки й надії,
Слова цвіт, посіяний колись,
І розлуки, й весни молодії В погляді твоєму заплелись.
Є в любові гіркота й порада, Може, в інших —зайва похвала, А твоя ж людська ласкава звада Вже мене навік оповила.
ПІСНЯ ПРО РУШНИК
(З кінофільму «Літа молодії»)
Рідна мати моя, ти ночей не доспала І водила мене у поля край села,
І в дорогу далеку ти мене на зорі проводжала,
І рушник вишиваний на щастя дала.
І в дорогу далеку ти мене на зорі проводжала, І рушник вишиваний на щастя, на долю дала.
Хай на ньому цвіте росяниста доріжка,
І зелені луги, й солов’їні гаї,
І твоя незрадлива материнська ласкава усмішка,
І засмучені очі хороші твої.
І твоя незрадлива материнська ласкава усмішка, І засмучені очі хороші, блакитні твої.
Я візьму той рушник, простелю, наче долю,
В тихім шелесті трав, в щебетанні дібров.
І на тім рушничкові оживе все знайоме до болю:
І дитинство, й розлука, і вірна любов.
І на тім рушничкові оживе все знайоме до болю:
І дитинство, й розлука, й твоя материнська любов.
МИ ПІДЕМ, ДЕ ТРАВИ ПОХИЛІ
Ми підем, де трави похилі,
Де зорі в ясній далині,
І карії очі, і рученьки білі Ночами насняться мені.
За річкою за голубою Дві чайки у хмару зліта,
В краю придніпровськім Ми стрілись з тобою,
Веселко моя золота.
Над полем зарошені віти Зелене верхів’я звело.
У парі з тобою ми будем любити Усе, що на душу лягло.
І стеляться обрії милі, ї вечір в ясній далині,
І карії очі, і рученьки білі Ночами насняться мені.
* $
*
Де вечорів настояні меди І врунь зелена кущиться за обрій,
До тих стежок, не думаючи, йди І клич мене в своїй надії добрій.
Там кожен дуб за мене відповість Шумним гіллям напругим проти бурі І кожна травка в подиху лазурі Тобі подасть за мене щиру вість.
І труд людський, пісень жаркий потік, Дніпровські далі весняного скресу Мойого серця подадуть адресу,
Бо я у них прописаний навік.
ФЕДЬКОВИЧУ
Дощ мине, відлине грім і спека, За вітрами зійдуть холоди. ' ,
В узголів’ї мертвого смерека ' Хилиться одна: туди-сюди.
Виросла вигиниста до неба, Станом рівна, вітами густа.
І хреста тобі зовсім не треба:
За життя важкого ніс хреста.
Не воздвигли монумента люди,-Хай співець легенько спочива, За життя йому давила груди • Тяжко, важко брила вікова.
Не шипшини пурпуроволикі Принесем із темних, курних піль, За життя топтав він терни дикі, Плач та біль несучи, плач та біль.
Досить з нього. У гарматнім гулі Ми приходим з ласкою в очах,
І земля, красуня, в караулі Вся в цвіту, і сонці, і в мечах!
* *
*
Увечері, де канівські гаї.
Співали голосисті солов’ї,
Співали так, що серце розривали, Вже натрудивши горлечка свої.
Вони сіреньким билися крильцем, Вони тремтіли серцем і тільцем, Що навіть мертве дерево в саду Черешню обіймало молоду.
А тут стояла вранішня пора,
А тут стояла канівська гора,
І вся вона, у солов’їнім свисті, Немов летіла у поля росисті.
Під чисте небо над Дніпром і далі І наче ті Тарасові скрижалі У солов’їних щебетах жили,
В зеленій руті, у барвінку, в м’яті, Де явори стоять немов на святі, Немов з’явились із нічної мли.
Ідуть зі мною друзі всі мої.
Я чую їх ласкаві тихі речі,
А солов’ї сідають нам на плечі, Співають і співають солов’ї.
І я вже сам у тихе розсвітання Весь перелився в їхнє щебетання, Тарасе, чуєш ти мене чи ні?
Я все життя горю в твоїм вогні, Якщо не так — то вибачай мені.
Я чув, Тарасе, шум твоїх гаїв,
Я бачив ранок, бачив мирні хати,
Де щебетали сотні солов’їв,
А не могли тебе переспівати.
Ми народились не в одній порі.
До тебе йдемо, як до свого дому. Витьохкують і мертвому й живому Ті солов’ї на канівській горі.
А літо йде полями і
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.