Читати книгу - "Фінансист, Теодор Драйзер"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Але, перш за все, думав він, розробляючи план дій, слід вирушити до Стінера додому і запитати у нього про додаткову позику в триста-чотириста тисяч доларів. Стінер завжди вирізнявся поступливістю, а в цьому випадку він, звісно, зрозуміє, як важливо, щоб півмільйонна нестача в його касі не стала всенародним надбанням. Далі необхідно роздобути ще грошей, якомога більше. Але де? Доведеться піти на перемовини з директорами банків і акціонерних компаній, з великими біржовиками та іншими діловими людьми. Що ж до тих ста тисяч доларів, які він винен Батлеру, то старий підрядник, мабуть, погодиться почекати із поверненням цієї суми.
Ковпервуд поспішив додому, ще з порога велів закласти екіпаж і поїхав до Стінера.
На превеликий його жаль, виявилося, що Стінера немає в місті — він поїхав з друзями в бухту Чезапік стріляти качок і ловити рибу — його чекали лише за кілька днів. А зараз він бродить болотами, поблизу одного маленького містечка. Ковпервуд надіслав термінову депешу в найближчий до цього містечка телеграфний пункт і для більшої впевненості телеграфував ще в кілька місць тієї округи, просячи Стінера негайно повернутися. Попри все це, він аж ніяк не був упевнений, що Стінер встигне приїхати вчасно, і не знав, що робити далі. Йому потрібна була допомога, невідкладна допомога з будь-якого джерела!
Раптово у нього промайнула обнадійлива думка. Батлер, Молленгауер і Сімпсон — найбільші акціонери кінних залізниць. Вони повинні об’єднатися, щоб підняти ціни на біржі і тим самим захистити свої ж інтереси. Вони можуть стати до перемовин з такими великими банками, як «Дрексел і Ко», «Кук» та інші, і наполягти, щоб ті підтримали ринок. Вони можуть вплинути на кон’юнктуру, спільно скуповуючи акції. За такої підтримки він зуміє продати свої цінні папери на суму, яка дасть йому можливість обкрутитися. Більше того — не виключено, що йому вдасться зіграти на пониження і непогано заробити. Це була блискуча ідея, гідна кращого застосування, і єдиним слабким її місцем була відсутність повної впевненості в тому, що вона здійсненна.
Він вирішив негайно ж їхати до Батлера, нарікаючи лише на те, що доведеться видати себе і Стінера. Але що поробиш… Ковпервуд сів у екіпаж і помчав до Батлера.
У цей час старий підрядник сидів за обіднім столом. Він не чув, як газетярі галасували про екстрені випуски, і ще нічого не знав про грандіозну пожежу в Чикаго.
Коли слуга доповів про Ковпервуда, Батлер встав і, привітно посміхаючись, пішов йому назустріч.
— Ласкаво просимо, сідайте. Чого бажаєте: чаю або кави?
— Дякую вам, — відповів Ковпервуд. — Але я сьогодні дуже поспішаю. Мені необхідно поговорити з вами кілька хвилин, потім я повинен їхати далі. Я вас довго не затримаю.
— Ну, що ж, коли так — я зараз буду до ваших послуг.
І Батлер повернувся до їдальні покласти серветку, яка була заткнута у нього за комір. Ейлін, котра також сиділа за столом, впізнала голос Ковпервуда і нашорошила вуха. Як би його побачити? Що привело його до батька в такий невдалий час? Їй ніяково було одразу ж встати з-за столу, але вона сподівалася до того, як Ковпервуд піде, встигнути перемовитися з ним слівцем. Ковпервуд думав про неї навіть зараз, коли над ним от-от могла вибухнути гроза, як думав і про дружину, і про багато іншого. Якщо він зазнає краху, важко буде всім, хто з ним пов’язаний. Він не міг сказати, у що все це виллється, адже поки хмари ще лише застеляли горизонт. Ковпервуд знову і знову напружено обдумував становище, продовжуючи зберігати повну врівноваженість. Спокійними залишалися і його класично правильні риси, лише очі яскравіше, ніж зазвичай, сяяли холодним сталевим блиском.
— Отже, я слухаю, — сказав Батлер, повертаючись. Обличчя його виражало повне задоволення життям і всім світом. — Що у вас сталося? Сподіваюсь, нічого серйозного? Надто вже сьогодні гарний день!
— Я і сам сподіваюся, що нічого особливо серйозного, — відповів Ковпервуд. — Та все ж мені необхідно з вами поговорити. Чи не краще піднятися до вас у кабінет?
— Я саме це хотів запропонувати, — відгукнувся Батлер. — До речі, і сигари у мене нагорі.
Вони пішли до сходів, Батлер попереду, Ковпервуд — за ним. Коли старий підрядник став підніматися нагору, з їдальні, зашарудівши шовковою сукнею, вийшла Ейлін. Її чудове волосся, зачесане догори з чола і з потилиці, спліталося на маківці, утворюючи химерну золотаво-руду корону. Обличчя її палало, а оголені руки і плечі, виступаючи з-під темно-червоної сукні, здавалися сліпучо-білими. Вона одразу відчула щось недобре.
— А, містере Ковпервуд, як поживаєте? — вигукнула вона, простягаючи йому руку, поки її батько продовжував підніматися сходами.
Вона намагалася затримати Френка, щоб перекинутися з ним кількома словами, і її розв’язно-недбала манера звертання призначалася для оточення.
— Що трапилося, любий? — прошепотіла вона, коли батько вже був на верхніх сходинках. — У тебе стурбований вигляд.
— Сподіваюся, нічого страшного, люба дівчинко, — відповів він. — Чикаго горить, і завтра тут здійметься неймовірна метушня. Мені потрібно поговорити з твоїм батьком.
Вона встигла лише вимовити співчутливе і перелякане «ой!», а Ковпервуд, вивільнивши руку, пішов за її батьком. Ще раз стиснувши його лікоть, Ейлін пройшла у вітальню. Там вона сіла і занурилася в роздуми, бо ніколи ще не бачила на обличчі Ковпервуда такого зосереджено-суворого виразу. Спокійне обличчя, немов витесане з
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Фінансист, Теодор Драйзер», після закриття браузера.