Читати книгу - "Королева Марго, Олександр Дюма"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Чорт мене візьми, — бурмотів Коконна, — якщо мені не прикро бачити цей дім таким веселим, коли він мусив би бути сумним. Бідолашний Ла Гюр’єр!
— Він хотів мене вбити, — сказав Ла Моль, — але я прощаю йому від щирого серця.
Тільки Ла Моль вимовив це, як з’явився чоловік з каструлькою в руці, розтираючи в ній дерев’яною ложкою цибулю.
Ла Моль і Коконна скрикнули з подиву.
Чоловік підвів голову і, теж скрикнувши, впустив каструлю, залишившись з самою тільки дерев’яною ложкою в руці.
— Іn nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti![52]— сказав чоловік, вимахуючи ложкою, мов кропилом.
— Метр Ла Гюр’єр! — скрикнули молоді люди.
— Панове де Коконна і де Ла Моль! — мовив Ла Гюр’єр.
— Ви не вмерли? — сказав Коконна.
— Ви живі? — спитав хазяїн.
— Я бачив, як ви впали, — сказав Коконна, — чув стук кулі, що зробила вам щось, — не знаю, що саме. Я залишив вас у калюжі крові, що лилася з носа, з рота і навіть з очей.
— Усе це самісінька істина, як євангеліє, пане Коконна. Але стук, що ви почули, був стук кулі об мій шолом, на якому вона, на щастя, розплющилась. Проте, удар був таки сильний, і доказ тому, — додав Ла Гюр’єр, підіймаючи шлик і показуючи голу, як коліно, голову, — що у мене не лишилось, як бачите, ані волосинки.
Молоді люди вибухнули реготом, побачивши цю кумедну фігуру.
— А, ви смієтесь! — сказав Ла Гюр’єр, трохи заспокоївшись. — Ви прийшли не з лихими намірами?
— А ви, метр Ла Гюр’єр, вилікувались від своїх войовничих нахилів?
— Так, слово честі, так, панове. І тепер...
— Ну, тепер?..
— Тепер я дав обітницю не бачити іншого вогню, крім того, що у мене на кухні.
— Браво! — сказав Коконна. — Розумна річ! Тепер от що, — додав п’ємонтець, — ми залишили у вас у стайні двоє коней, а в кімнаті два чемодани.
— Ах, чорт! — сказав хазяїн, чухаючи за вухом.
— Що таке?
— Двоє коней, кажете?
— Так, у стайні.
— І два чемодани?
— Так, у кімнаті.
— От, бачите... Ви гадали, що я вмер?
— Звичайно.
— Ви ж згодні, що коли ви помилились, то й я міг помилитись?
— І гадаючи, що ми вмерли, вважали себе цілком вільним?
— Атож!.. І коли ви вмерли без заповіту... — провадив своє метр Ла Гюр’єр.
— Ну, далі?
— Я гадав, — я помилився, бачу тепер добре...
— Що ви гадали, — ну?
— Я гадав, що міг бути вашим спадкоємцем.
— Ага! — скрикнули молоді люди.
— Проте, я все ж дуже радий, що ви живі, панове.
— Отже, ви попродали коней? — сказав Коконна.
— На жаль! — сказав Ла Гюр’єр.
— А чемодани? — спитав Ла Моль.
— О, чемодани, — ні, — скрикнув Ла Гюр’єр, — тільки те, що в чемоданах.
— Скажи, Ла Моль, — мовив Коконна, — не нахабний плутяга!.. Чи не випустити йому кишки?
Погроза ця, здається, справила враження на Ла Гюр’єра, і він спробував сказати:
— Але, панове, я гадаю, справу можна полагодити.
— Слухай, — сказав Ла Моль, — я маю більше право жалітись на тебе.
— Ваша правда, пане граф, бо я, пригадую, мав сміливість у хвилину безумства погрожувати вам.
— Так, кулею, що пролетіла за два дюйми від моєї голови.
— Ви гадаєте?
— Певен.
— Коли ви певні, пане де Ла Моль, — сказав Ла Гюр’єр з невинним виглядом, підіймаючи свою каструлю, — я не смію суперечити.
— Ну, — сказав де Ла Моль, — я не вимагаю від тебе нічого.
— Як, дворянине!..
— Окрім...
— Ай! ай! — скрикнув Ла Гюр’єр.
— Окрім обіду для мене і моїх друзів щоразу, коли буду в твоєму кварталі.
— Чудесно! — скрикнув радісно Ла Гюр’єр. — До послуг, мій дворянине, до послуг!
— Отже, справа скінчена?
— Від усього серця... А ви, пане де Коконна, — провадив хазяїн, — може й підете на згоду?
— Так, але, як і мій друг, маю маленьку умову.
— Яку?
— Щоб ви повернули панові Ла Молю п’ятдесят екю, які я йому винен і віддав вам на схованку.
— Мені, пане! Коли саме?
— За чверть години перед тим, як ви продали мого коня і чемодан.
Ла Гюр’єр кивнув на знак того, що зрозумів.
— Ага, розумію! — сказав він.
Підійшов до шафи, вийняв з неї один по одному п’ятдесят екю і подав Ла Молю.
— Добре, пане, — сказав дворянин, — зробіть нам яєшню. А п’ятдесят екю хай будуть Грегуару.
— О, — скрикнув Ла Гюр’єр, — ви щедрі, як принци, панове, і можете розраховувати на мене на живого й на мертвого.
— Коли так, — сказав Коконна, — зробіть нам яєшню і не жалійте ні масла, ні сала.
Потім, глянувши на стінний годинник, сказав:
— Слово честі, Ла Моль, ти маєш рацію. Нам доведеться чекати ще три години, отже краще провести їх тут, ніж деінде. Тим більше, що тут, коли я не помиляюсь, ми майже на половині дороги до мосту Сен-Мішель.
І молоді люди посідали за стіл в тій самій невеличкій кімнаті, де виділи в славнозвісний вечір 24 серпня 1572 року, коли Коконна запропонував Ла Молю грати на першу коханку.
Треба віддати належне моральності молодих людей: на цей раз ні той, ні другий і не подумали зробити таку пропозицію.
ХIX. Житло метра Рене, парфумера королеви-матері
В епоху, коли відбувалися події, про які ми розповідаємо, в Парижі для переправи з однієї частини міста до другої було тільки п’ять мостів, — почасти кам’яних, почасти дерев’яних, — і всі вони вели до Старого Міста. Мости називалися: міст де Меньє, міст о-Шанж, міст собора богоматері, Малий міст і міст Сен-Мішель.
В інших місцях для сполучення були влаштовані пароми, що сяк-так заміняли мости.
На мостах, по боках, стояли будинки, як бачимо це й тепер на Понте-Веккіо у Флоренції.
З цих п’яти мостів, кожен з яких має свою історію, ми зупинимося тут зокрема на мості Сен-Мішель.
Міст Сен-Мішель збудований з каменя в 1373 році; не зважаючи на
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Королева Марго, Олександр Дюма», після закриття браузера.