Читати книгу - "Королева Марго, Олександр Дюма"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
В ту хвилину почулись три короткі удари в двері.
Рене швиденько зійшов униз; проте, знову приклав вухо до дверей, не відчиняючи їх.
Знов почулися такі самі удари.
— Хто там? — спитав метр Рене.
— Хіба неодмінно треба називати імена? — спитав чийсь голос.
— Безумовно, — відповів Рене.
— Коли так, моє ім’я — граф Аннібал де Коконна, — сказав той самий голос, що говорив уже попереду.
— А я граф Лерак де Ла Моль, — сказав другий голос, що заговорив уперше.
— Почекайте, почекайте, панове, я до послуг ваших.
І Рене, відсунувши засуви, відчинив молодим людям двері і поспішив замкнути їх за ними на ключ; потім, провівши їх зовнішніми сходами, завів до другої половини середньої кімнати.
Ла Моль, входячи, зробив під плащем хресний знак; він був блідий, рука його тремтіла, і він не міг подолати своєї слабості.
Коконна оглянув одну по одній усі речі, що були в кімнаті, і, помітивши двері до темної комірчини, хотів відчинити їх.
— Вибачте, дворянине, — сказав поважно Рене, спиняючи рукою руку Коконна, — відвідувачі, що роблять мені честь своїм візитом, заходять тільки до цієї кімнати.
— А, то інша річ, — відповів Коконна. — До того ж, я відчуваю, мені треба сісти.
І сів на стілець.
Настала хвилина мовчанки: метр Рене чекав, щоб хтось з молодих людей виклав причину свого приходу. Чути було тільки свист від дихання Коконна, який ще не зовсім видужав.
— Метр Рене, — сказав він нарешті, — ви людина спритна, скажіть, чи я завжди буду калікою від моєї рани, тобто чи у мене завжди буде короткий віддих, що не дає мені сісти на коня, битися зброєю і їсти яєшню з салом?
Рене наблизив вухо до грудей Коконна і уважно вислухав легені.
— Ні, пане граф, — сказав він, — ви видужаєте.
— Справді?
— Кажу вам.
— Приємно чути.
І знову настала мовчанка.
— Чи не хочете ви дізнатись іще про що-небудь, пане граф?
— Так, — сказав Коконна, — я хочу знати, чи я справді закоханий.
— Ви закохані, — сказав Рене.
— З чого ви знаєте?
— Бо ви питаєтесь про це.
— Чорт візьми! Гадаю, що це правда. Але в кого?
— В ту, що тепер за кожним словом згадує чорта, як ви.
— Правда, — сказав Коконна, остовпівши з подиву. — Спритна ви людина, метр Рене. Ну, твоя черга, Ла Моль.
Ла Моль почервонів і мовчав у замішанні.
— Ну, якого там диявола! — сказав Коконна. — Говори!
— Говоріть, — сказав флорентієць.
— Я, метр Рене, — забелькотів Ла Моль голосом, що поволі почав ставати певнішим, — я не питатиму у вас, чи я закоханий, бо знаю це й сам і не ховаю цього від себе; але скажіть мені, чи будуть мене кохати, бо все, що досі подавало мені надію, повертається тепер проти мене.
— Ви, може, не зробили всього, що треба зробити для того.
— Що ж треба робити, пане, як не доводити пошаною й відданістю володарці думок своїх, що її справді глибоко кохають?
— Ви знаєте, — сказав Рене, — що ці вияви часом не мають сили.
— Отже, треба облишити надію?
— Ні, треба вдатись до науки. В натурі людській є антипатії, які можна перемогти, і симпатії, які можна підсилити. Залізо не магніт, але, коли його намагнітити, воно теж притягає залізо.
— Безперечно, безперечно, — пробурмотів Ла Моль, — але я проти всіх цих заклинань.
— А, якщо ви проти, — сказав Рене, — то нічого було й приходити.
— Стривайте, стривайте, — сказав Коконна, — що ти, дитина, чи що? Пане Рене, можете ви показати мені чорта?
— Ні, пане граф.
— Шкода, я сказав би йому слово-два, це, може, осмілило б Ла Моля.
— Ну, хай! — сказав Ла Моль. — Давай говорити прямо. Мені казали про фігурки з воску, зроблені на взірець коханої особи. Чи це придатний спосіб?
— Безпомилковий.
— І від цих спроб не може бути ніякої шкоди для життя чи здоров’я коханої особи?
— Ніякої.
— То спробуймо.
— Хочеш, я почну? — сказав Коконна.
— Ні, — сказав Ла Моль, — я почав, я доведу й до кінця.
— І ви, пане де Ла Моль, бажаєте дуже пристрасно, непохитно знати, чого вам сподіватись? — спитав флорентієць.
— О, — скрикнув Ла Моль, — я вмираю від бажання, метр Рене!
В цю хвилину хтось тихенько постукав у двері з вулиці, так тихенько, що сам тільки метр Рене почув цей стук, та й то тільки тому, що, певне, дожидався когось.
Не перестаючи ставити Ла Молю непотрібні питання, Рене непомітно наблизив вухо до слухової труби і почув відгомін голосу, що, здається, зупинив на собі його увагу.
— Скажіть тепер коротко ваше бажання, — мовив він, — і назвіть особу, яку ви кохаєте.
Ла Моль став на коліна, немов говорив з божеством, а Рене, вийшовши до першої половини кімнати, нечутно спустився зовнішніми сходами: через хвилину легкі кроки почулися в крамниці.
Підводячись, Ла Моль побачив перед собою метра Рене; флорентієць держав у руці досить грубо зроблену з воску фігурку в короні й мантії.
— Чи хочете ви, щоб ваша царственна кохана завжди кохала вас? — спитав парфумер.
— Так, хоч би я заплатив за те життям, хоч би погубив свою душу, — відповів Ла Моль.
— Добре, — сказав флорентієць, а потім умочив кінці своїх пальців у глечику з водою і струсив кілька крапель на голову фігурки, промовивши якісь латинські слова.
Ла Моль здригнувся. Він зрозумів, що сталося блюзнірство.
— Що ви робите? — спитав він.
— Хрещу фігурку ім’ям Маргарити.
— З якою метою?
— Щоб викликати симпатію.
Ла Моль відкрив губи, щоб припинити дальший експеримент, але насмішкуватий погляд Коконна зупинив його.
Рене помітив його нерішучість і чекав.
— Потрібна повна і вільна згода, — сказав він.
— Робіть, — відповів Ла Моль.
Рене написав на маленькій стрічці червоного паперу кілька кабалістичних знаків, надів папірець на сталеву голку і вколов голкою статуетку в серце.
Дивна річ, з ранки на фігурці з’явилась краплина крові, і тоді він
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Королева Марго, Олександр Дюма», після закриття браузера.