Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
* *
*
Падуби, закуті в панцири зимові,
Під замети стали в сніговій обнові.
М’язуватим тілом підійнявши кроння, Розметавши в небі чорне гайвороння.
Солов’ї над ними щебетали літом,
Атомна ракета пролетіла світом.
Молоденький місяць став шляхи верстати, Щоб могла людина ріг його дістати.
КІНЬ
Хтось розсипав овес у небесній лазурі. Кінь по-своєму думає думи безкраї,
Як возив революцію в посвистах бурі На Дніпрі, на Дону, на широкім Дунаї.
Як, хребет надриваючи, тягнучи плуга,
Чорні ріллі копитив на яре й на жито. Придалася врожаєві кінська потуга,
І зітхати ще рано. Життя не прожито.
Хоч уже й захлинаються різні поетики,
Що пора, мов, забути цю дику тварину,
Що у кінськім хвості щось замало патетики,
А йому наплювати. Він знає людину.
Тільки інколи ревність просвічує в зорі,
Бо не встиг усе поле зорать для планети,
Бо не серце його калатає в моторі,
Бо відстав па хвилину від вітру й ракети!
* *
Залетіла сива пташка, сіла край порога.
— Полетімо, друже, в вирій, саме час-дорога.
Сіре небо, жовті трави, в холоді озера.
— А на кого ж я залишу, пташко сизопера,
Землю-матір, жар калини, клени пелехаті, Недороблену роботу у великій хаті,
Ту дорогу, пилом криту, ген на видноколі,
І любов мою, й надію, як тополю в полі?
Ти сіренька та маленька можеш всюди жити, Не таке ж моє гніздов’я, щоб його лишити.
Я мостив його літами, зберігав без краю,
Я світив над ним зірниці з Волги до Дунаю!
ХЛІБ
Я навіть чую, як він дихає, Зеленим зводиться лицем,
Щоб серце радувать не крихою, Не перецвілим сухарцем
1 не закальцем із шкуринкою А наливає сік і цвіт, '
Щоб зрлотистоїр СТЄ0ЛИНКОЮ Оповивати цілий світ.
Щасливим, радісним і змученим Він є основою основ,
І короваєм на заручини Благословляє сам любов.
Ц# місяць, ніччю горобиною,
Зійде людина в синій млі І покладе його хлібиною,
Як дар від матері землі.
* *
*
Не забувай за отчий свій поріг,
Але й кермуй політ за обрії незнані —
І мі|слі, і часу закони невблаганн]
Неси в будучину, на плетиво доріг.
В сердечнім річищі, де пристрастей потік, Є іцший жар, і цвіт, і тони, і відміна, Розряд, і струм, і пісня солов’їна,
І серце з атомом карбують нині вік.
_Лцш одного не сподівайся ти —
Не жди, не клич собі спокою й самоти,
Бо день нових звитяг встає на оболоні,
І стискуй молота в натрудженій долоні, Де твій народ кладе дорогу до мети!
ВЧИТЕЛЬКА
(Пісня)
Сонечко встає, і в росі трава,
Біля школи в нас зацвітають віти. Вчителько моя, зоре світова,
Де тебе питать?
Де тебе зустріти?
На столі лежать зошитки малі,
І роботи час проганяє втому.
І летять-летять в небі журавлі,
І дзвенить дзвінок Хлопчику малому, „
Скільки підросло й полетіло нас В молодій весні, В КОЛОСИСТІМ'полі,
А у тебе знов та ж доріжка в клас, Той же явір паю Під вікном у школі.
Двох синів твоїх узяли фронти,
Бо на рідшії край впала чорна злива. В партизанську ніч посивіла ти,
Як в тяжкий мороз Неиожата нива*
Знов щебече юнь і цвіте трава, Пізнаю тебе в постаті несхилій. Вчителько моя, зоре світова,
Раднице моя На Вкраїні милій!
* НІ
*
Прапор* червони# був серед бою,
Там, де атаки несамовиті.
Він почорнів, як людина, журбою З того, що друзі упали вбіпі.
А за Дніпром, де Вкраїна мила,
Ярий багрець сивина покрила.
А за Дунаєм, у смертнім гулі,—
Вісім осколків, чотири кулі...
Тільки древко у руці не холоне,
Все, що за правду,— вічно червоне!
Заграви вітали на нього^ з блакиті, Важко-червоні вогні вагранки,
Зорі багряні, росами вмиті,
Віку двадцятого красні, світанки.
Дивляться з нього в темнії ночі5 Мудрістю мрійні ленінські очі.
зза
к
Під кайла скрегіт і під дзвін лопати Взялась людина джерела шукати.
Дробила камінь, різала корчі, Світанком — труд і труд важкий вночі,
Корунд, і глина, і валун-граніт З людської праці орошались в піт.
А їй казали:— Що то є за діло?
Тобі з натуги тіло почорніло,
І чорна ніч колишеться травою,
І чорне небо вже над головою,
І чорне все... Роботи тут навік! —
Та враз ударив джерела потік,
І вгледіла людина у воді Свої гарячі очі молоді.
І вгледіла, що в оболонь налиту Лягає небо, сповнене блакиту!
Як добре знать від джерела людині, Що небеса не чорні е, а сині.
* *
*
Г'еи за лісом., за морем Щастя билося з горем.
Горе чорні та сизії Виставляє дивізії.
Всі печалі — піхотно,
Всі йожари — поротно,
Сльози — ділить на взводи,
Рани — в перші походи, ’
На криваву мороку —
Ставить атомку збоку.
А вже щастя ніколи Людям очі не коле: Виставля на пісочок Із зерном колосочок.
Люто вдарили в хмари Всі печалі-пожари, Сльози, рани і атом — Горе буде зернятам!
А зернята поволі Лиш розсипались в полі, Встали ранком над краєм Стоколосим врожаєм!
НОВОРІЧНА ДУМА
Погожий день загляне в дім,
Те, що згадав я, розповім.
Зверну зі шляху на стежки Мого дитинства на Вкраїні,
Метуть, звиваються сніжки,
І вечори прозоро-сині Дзвенять підківками чобіт Біля засніжених воріт.
І я, було, тоді дитина,
Жив по своїм календарю.
Нового року вечорина Веде світанкову зорю,
І вже біжить юрба хлоп’ят,
Торбинки латані — до п’ят,
А в них пшениця-яровиця,
Бери у пригорщі сповіль,
На посівання — лиш пшениця,
А на підсівку вже кукіль...
І відчинялись теплі хати,
Благословіте посівати!
І посівали сівачі На тихе покуття вночі.
А там — Мамай ‘, за ним — Голгофа 2, «Авроры» залпи у вогні,
І поруч з богом Саваофом3 Будьонний скаче на коні.
І вже здавалось господині,
І малюкам здавалось нам* Зросте врожай на десятині,
Що нарізає комнезам;
Що на людській широкій ниві Жита вколосять буйний сік,
І нещасливі — вже щасливі Зустрінуть рік, а може, й вік.
Пішли удаль дитинства дні,
Та як то хочеться мені Вернуть ті замети кошлаті І посіванки в мирній хаті На щастя в рідній стороні;
Щоб людям посмішка в лиці Була, як тихі промінці,
І щедро б сипалась пшениця,
З ялинки капала б живиця
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.