Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
А шлях звертає в іншу сторону, Колись бойовищем поорану, Поорану, поволочену, Кривавицею сполочену.
Отут ішов машин потік,
Гули гармати-важики,
Отут заглянув Новий рік В засніжені бліндажики.
Сидів із. нами на межі,
Бійців назвавши — братики!
І пив горілку в бліндажі У півтора накатики.
І в нього, в нас — одна біда,
Бо шлях не слався рутою,
Одна їда, одна хода Понад Дніпром-Славутою.
І в нього, в нас — одні жалі,
І рани й біль — не нове ще,
І цей кривавий шмат землі Нам свято й пристановище.
і з серця, ніби із заков,
Немов лавина в кратері,
Росла обпалена любов До Батьківщини-матері.
До сліз її, її доріг,
Під попелом, під вітами,
І все, що міг ти і не зміг,
Ставало заповітами.
1 вже сухар був не сухар,
Шкуринка — не шкуринкою,
І вже фугасний злий пожар Здавався нам іскринкою...
Ні, не забудеться повік Ласкаве ймення братика, -І той солдатський Новий рік,
І ті в снігу накатики В моєму серці!..
В серці тім живе Добра і мрій жадання вікове,
Далеке горе зціпило вуста,
А день встає. А щастя вироста.
Я вийду в поле, в мрево вечорів,
Як новорічна настає година,
Зерно пшеничне диха, мов дитина,
В важкій ріллі, під шубами снігів.
Дерзька, напружна, як сочиста юнь,
У корневищі сплетена і гожа, Закільчиться, з земного зійде ложа Густа, рясна і золотиста рунь;
І потече за дальні міражі,
Захлюпає, заплеще яр-потоком,
На клекіт сіл, понад Дніпром широким, На ті стежки, де снили бліндажі.
І там за даллю, де горить мета, Розкрий-но серце на нові літа,
, На час горінь, на подвиг без відплати,
І кров, і душу — все віддать зумій,
Бо в тебе є земля — як рідна мати,
І є народ. І йди на подвиг свій!
ІЗ ЗБІРКИ «ВІЩИЙ ГОЛОС», 1961 р.
*
*
...І слово те огнисте і суворе В кріпацьку душу билося, як море*
Як вал дев’ятий, мчало з далини,
Рвучи заграти й куті кайдани.
Його хотіли троном залякати,
На нього слали муштру і гармати.
Піски пустель, неволі суховій,
І сам царьок звивався, наче змій»
Та все дарма у тім пустім труді.
Сліпі ставали зрячими тоді.
Спізнавши мову, плакали німії,'
І раб стрічав надію в безнадії.
А слово те, зламавши заборони,
Робило тліном трони і корони,
І попелом сердець — де впали люди — Новому віку стукало у груди.
* *
*
Запечені жаром вуста і реквієм туги,
Хвиля Дніпра посивіла,
І нива всивіла,
І руки дубів почорнілі,
Підняті в небо, як на Голгофу:
— Прийдиі
Вогнем опалені очі й світанки Залізнякові, Ножі освячені, як блискавиці вночі,
Колиска дитини й плужок у полі,
Кріпацька долоня у мозолиш,
Усе благало, билось мольбою:
— Прийди!
І він появився звідти,
Де горіла трава від проклять,
Де погасли свічки до бога За його сліпоту жорстоку,
Де кріпацька хатина, з нужди й терзань, Ваготою болю вгрузала у землю.
І він появився звідти, де сіють і жнуть —
І нічого не мають,
Де плачуть, затиснувши губи,
Де промінчик сонця ховають в очах,
Щоб не відібрали його за подушне *.
Сказав: буду з вами. Я син ваш!
І породив слово.
Щоб потім воно забряжчало в кайданах, Горіло у казематах,
Сліщю в пісках пустелі 1 кованим жаром палило уста України, Змітаючи трони Й скорботні голгофи!
* *
*
То ж мільйон сердець склали —
І зробили одне.
Обплели його щедрим промінням світанків, Наповнили кров’ю, зродженою в огні, Ритми і пульси мільйонів сердець Віддали в одне серце.
То ж мільйони очей поєднали в одні — Його очі.
Дали ще блакиту неба і гніву землі В тії очі.
Океани сліз згустили в одну сльозу Тії очі.
Чорні блиски журби, і проміння усмішки,
І кріпацькі плачі, й темний сполох Дніпра, Рокотання бандур і симфонію_гніву Увібрали ті очі.
І клекоче те серце — вогнедишний вулкан,
! зоріють ті очі в дорогах століть —
Тарасове серце,
Тарасові очі.
* *
*
Він писав «Кавказ» 1 серед темної ночі,
Він писав «Кавказ»,^розриваючи власне серце,
І сміявся, і плакав над сторінками Убогої книжечки на столі.
Під пером кайдани бряжчали, із потоками гір, Біла сакля 2 в пожарі тліла,
І над серцем розбитим,
Над помахом руки Прометея Чорний беркут ламав крило.
Він писав «Кавказ», і не знав, і не бачив ночами, Як годовані слізьми, в свитині полатаній Слава Стоїть під вікном;
Як вона піднімає руку І огнистими титлами пише в півнеба Його слова;
І дітей називає його іменням,
І пісні його травам дарує,
І вогонь його сииього зору Виливає у дзвін сокир.
І коли він підвівся, стомлений,
Прометей землі під’яремної,
Люди несли його заповіти,
Забуваючи слова молитов.
* V
*
Чи кувалось теє слово з крицею в горнилі,
Чи на пружнім корневищі бралося на силі,
Чи на ниві неозорій десь його начало,
Що гарячим добрим квітом землю заквітчало.
Що заходить щирим гостем в хату необжиту, Чорну хмару розбиває стрілами з блакиту,
Палить серце у людини іскрою живою,
Крізь століття промовляє ніччю грозовою,
Не сивіє, наче мудрість, наче літа гожі,
І стоїть, і не вмирає в правди на сторожі!
За твоєю далеччю — інша даль видніється,
За гіркою нивою — добра нива спіється.
Та була сутужная, вмита кривавицею,
А тепер — Тарасова — хилиться пшеницею?
Що з тією — рученьки й ніженьки поколоті,
А з цією — вік стоїть, в чебреці та в золоті;
Що з тією — чаєчка та будяк у поросі,
А з цією — в'космосі вся земля у колосі,
Оповита веснами, як громами в покоті,
Уставай, Тарасе наш, та сідай на покуті!
* *
^
От прийшов би ти, невмирущий, через ночі і через гори, Як дивився б ти, задивлявся в наші космоси і простори!
Де Вкраїни лани шепочуть, сміхом повниться наша хата, Дослухався б гарячим серцем, чим в людини душа
багата;
Не в завихреній сивій далі, де Катруся бреде в сторонці, В іншій, в атомній завірюсі розпізнав би лукавий
стронцій
Фарисеям і чорним дукам потрощив би їх загорожі,
В асамблеях за нашу правду ставив слово б ти
! на сторожі!
Вічнотворне, полум’янисте, ке ржавіюче у закові!
І душа моя, комуніста, поклоняється кріпакові
За страждання і за світання,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.