Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
*
Є слово — паче мед, як хміль і як потік,
А є слова такі, що ломлять скелю дику,
З клітин вогшо і сліз, з важкого болю й крику Не зіткані, ні, ні!. — злютовані навік.
Те слово, наче мед,'солодку жде весну,
А те, як потічок,— його журба ке сушить,
Лиш знак вогню і сліз обпалює* і крушить,
І мертвих воскреща, й живих лишає сну.
Йому ясна мета, підвладний рух і час,
Йому зрідиі земля, а не вороння чорне,
Любов’ю роджене і кривдою незборне,
В грядущі наші дні несе його Тарас.
❖ *
*
Хотів би я стати явором в полі,
Що він по ньому тужив у неволі,
Явором сивим в морози люті,
Що він по ньому мріяв у скруті.
Та не хотів би я каменем стати,
Що він на ньому любив писати
Свої скрижалі, свої печалі,
Каменю чорний на Кос-Аралі!
Щоб з того явора зелен-віття Перехилялось через століття.
Щоб з того каменя біля кручі Не повертались літа пекучі!
Поета ж серце живе віками,
На явір схоже, а не на камінь.
*
День старий заглох, як темна пуща, Інше встало маєво століть.
Твого сердя мова невмируща Зводить крила, бронзою дзвените*
Слово добре, ніжне, і крутеє,
І глибинне, наче плин ріки,
Принесуть новітні Прометеї,
І Микули.'і Залізняки.
Навіть в муках є надії сила,
Навіть в смутку.— б’ється щастя птах, Пісня, що народ заколосила,
Вироста в симфонію звитяг.
І в людському, щедрому братанні,
У сім’ї радянській, з-під промінь,
Тая пісня, на найвищій грані,
Від Тараса йде до поколінь.
Не страшні їй ніч і осторога,
Ані лжа ворожа на біду.
...І дзвенить, дзвенить моя дорога У його у вічному саду.
* *
*
Тож скільки треба таїть любові В своїй, недолі, в солдатській* скруті,
І так затятись на віщім: слові,
Щоб з нього тліли й кайдани куті,
І крізь прокльони й важкі заграти Ясну будуччину пізнавати.
Тож скільки треба нести надії Крізь далі темні і невеселі,
Щоб* літа гублячи молодії,
Зорю Вкраїни стрічать в пустелі І сміхом гірко сміятись в-ночі,
Що в бога сліпнуть старечі очі.
Тож скільки треба в пітьмі днедавній Терпіти кару, як злу негоду,
В убогій книжечці захалявній Носить надії свого народу,
][ сині гори, й дніпрові шати,
И садок вишневий, що біля хати.
Та над.століття, над повінь лиха, Могутній голос говорить стиха:
— Нічого, брате, я не зрікаюсь, Караюсь,
Мучуся...
Але ие каюсь!
* *
*
Ішли з тобою, наче свідки днів,
Як сполохи і думи безбережні,
І Чернишевського великий гнів,
І «Колокола» 1 розмахи м’ятежні.
Крізь туч гряду ясніла неба шир, Вливала дума прагнення незборні У добру сталь гартованих сокир,
Де ти стояв, немов коваль при горні.
Стає легкою просторінь крута,
Коли є брат і спільна є мета,
В сім’ї одній, мов пломінь у горнилі, Побите серце чується на силі.
Коли є брат,— солодший хліба шмат І братнє слово чує братні тони.
І дзвонить, дзвонить «Колокол» стократ, І в лад йому — Тараса грізні дзвони.
ПЕНЗЕЛЬ ПОЕТА
Як свідок подвигу і мрії Лежить той пензель на столі, Він знав і літа молодії,
І потаємні ті жалі,
І чорні кольори недолі Серед журби й важких доріг, " І акварельну квітку в полі,
Яку домалювать не зміг...
Не зміг домалювати муки,
І цвіту, й поля — далини.
О, як тяглись до нього руки* Закуті в царські кайдани!
Поетів пензель у кімнаті В сухій столітній тишині.
Були ті обрії багаті,
Обвали днів були сумні,
І крик душі, і клекіт сили,
І помах крил, панам на зло,
Й слова, що фарби воскресили Вогнем живлющим.
Все було —
Й немов минуло в давній днині,
В швидкій з літами течії.
Лежить той пензель в самотині, Сховавши кольори свої.
Але торкнись його рукою —
І він, як іскра на мечі,
Як смолоскип посеред бою, Заблисне пурпуром вночі;.
Здійме ножів блакитні леза,
І намалює чорний біль І синє сяйво Веронеза 1 В печалі українських піль,
І Катерина в хуртовину Піде на вогник, що не згас...
Немов життя гірку годину, Немовби серця половину Лишив у пензлі тім Тарас...
* *
*
З України десь юрбою хмурою,
Як землі і клаптя не лишалось, Кодло те повіялось з Петлюрою,
А пізніше з Гітлером бр_аталось.
Наповзало із фашистським роботом, Панську кривду везучи з собою,
1 дітей топтали чорним чоботом Матадори зради і розбою.
Сподівались: буде їхній день таки Золотить корону на Вкраїні!
А тепер за центики-процентики Заморянській моляться богині;
До Шевченка кланяються свічами, Лащаться собачками під ноги,
А Тарас словами бунтівничими Палить їхні миршаві чертоги;
Знає діну зрадникам і воронам, Що Вкраїну рвали пересудом, Висіває думу полем ораним На Вкраїні з роботящим людом!
* *
*
Ночі глухої у Петербурзі Ти малював його очі,
І зацвітав твій садок вишневий В очах негритянських,
І небо Вкраїни росистою просинню Було у його зіницях,
І поля кріпацького чорні обвали В устах оживали...
Неначе ти серце Вкраїни тулив На груди гарячої Африки,
Дніпром обминав конголезькі плечі І наручники куті,
А неба полтавського,зорі ясні Єднав із вулканами.
Тарасе, Тарасе! В палітру твою Сьогодні ще кольори інші кладе Знуртована Африка:
Із ран — багреці, із ростріляних тіл — Опалений порох,
Сухий фіолет із покручених жил І темний пожар над мільйонами рук, Що встали з неволі.
Там доля і слово твоє на губах Мускулястої Африки:
З горбатих плечей, що напругі, як луки, Із ніг корчуватих, як гілля дубів восени, Те слово твоє Розриває кайдани!
В янтаревому тоні вечірніх полів, по стер.]й|
В малиновому присмерку, в тихій зеленій долині, Ходить рідна мелодія, з юності знана мені,
Пахне хлібом, і медом, і сном, не забутим донині
Наче скупана в чебрику, з курних осінніх доріг, Наче з буйних весіль наламала калинові грона,
І дзвенить, і бринить, і встеля мій життєвий по|)іг» Захисниця моя і світанків моїх оборона!
Через ночі й літа я відлуння її не згубив,
Годував її серцем, ніде не сфальшивив у ноті,
У Тарасовій долі бере вона щедрий мотив І стоїть, як зоря, у землі на важкім повороті.
ІЗ ЗБІРКИ «ЛИСТИ НА СВІТАННІ»,
1961 р.
»|: *
*
В житті своїм до всього маю діло:
До
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.