Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
І сипле зерно, й виляга, як дим,
До трактора з загущеним пальним,
До вченого в тривожному безсонні,
І яблуні, що сохне на осонні,
До ядер атомних у сховниках,
До зір, погаслих і живих в віках,
До клекоту й жаги лабора торій,
І гроз важких, і теплих розсвітань,
І до великих та малих історій,
Розлук та стріч, прощань та виглядань.
Але в житті я маю також діло До того, що не квітло й спопеліло,
Не вчувши десь поради на путі,
До сліз гірких, пролитих в самоті,
В дівочій ніжності, в старечій смуті,
Дого того, що вчиняють дуже люті І дуже добрі.
Серце, мій сурмач,
Моя струна, як треба — то подвійся, Вдесятерись, як треба плакать — плач, Пали, гнівись, лиш з правди не посмійся!
КОСМОНАВТОВІ
Напливають події, як хмари,
як блискавки в ніч горобину, Космонавте крилатий,
то слава твоя зроста,
І мільярди КВІТІВ
з’єднались в одну жоржину,
І мільйони рік
відкрили для тебе вуста.
І звисає сонце, мов яблуко,
на твої велетенські плечі,
А казали розумники,
що. не буває чудес,
Он земля піднімає руки,
помолоділі, до речі,
І підносить хліб-сіль тобі
на рушниках небес.
І навколо серця
у мене та дорога все полонила,
Все омріяне і почате,
що змальовував скільки міг,
Я продовжуюся у небо,
відчуваю невидні крила,
Як маленьке орля, що вперше залишає гнізда поріг!
* *
*
Протікають асфальти з міста — сизі стрічки в широкім
полі,
По шосейних важких накатах, в смарагдовій густій
' траві,
І снується зелений гомін на безмежному видноколі,
Де тополі стоять на волі, наче вічності вартові.
Кинь старі філософські мудрощі, набери собі в очі сині
Фіолетового крайнеба, як вертаєшся в отчий край,
Глянь, яке велетенське сонце,— а вмістилось в малій
росині,
Ну, а ти вже в одній долоні — землю-матінку піднімай!
Там, в колоссі, росте Поема,— припадай до рядків
губами,
І полотнища небокраю в білі руки взяла весна,
Там Довженкові кінокадри проросли на віки дубами
І Довженковими піснями зачарована снить Десна.
ЛИСТ МАКСИМУ РИЛЬСЬКОМУ
Веде нас мрія ніжна й строга,
І підросли малі сини.
Лежить ромаиівська дорога
Як синя стрічка восени,
І біля отчого порога Усе цвітуть кохані спи,
І гііспі чар, і милий сміх,
І смагла юність, мої) горіх.
«Блажен, кто смолоду был молод»2,— Так вам поет заповідав,
Хто знав і хвищу, й лютий холод,
І жовту мідь осінніх трав,
Хто переніс руїну й голод Поміж беззоряних заграв І не стомився у путі,
Шляхи долаючи круті;
Хто розділяв черству хлібину На поетичну всю сім’ю 1 рідну землю, в злу годину,
У небезпеки на краю,
Носив у серці, як єдину Судьбу знедолену свою,
Бо в ній життя як грозовій І в ній останній подих твій.
І як мені ті дні забути,
І як не виспівать мені Ті чорні ночі в час осмути,
В грядущій сивій далині,
Де наш Дніпро і зелень рути В фугаснім корчились вогні І де родився гніву грім,
Як слово о полку своїм.
Та нас не полк, а ціла школа В Москві збиралась в час нічний,— Фадеев, Тихонов Микола 3 І наш Прокоф’єв дорогий.
У сніжних вулицях довкола Ходив лиш місяць — вартовий.
І там кресали слово ми Лихої лютої зими;
Від жарту — сміх ключами б’є, Від гарту — сталь міцніш стає.
Згадайте, друже, дні колишні, Бо дехто пише — просто жур,
1 рими стали нікудишні,
Немов болиголовний дур.
Нема в них цвіту й соку вишні Й симфонії мускулатур,
І плине ритміка в біді Човном дірявим по воді;
І словеса якісь бумажні,
Мов колючки біля воріт,
Ті інтонації стиляжні Й зелепоштанний колорит, Блідої немочі зпеважпі Плювки джаз-бандові у світ,
Де замість соку — лиш пісок, Де замість меду — лиш квасок.
А нам же треба, нам же треба Ростить поезії плоди,— Могутніх рим під гуркіт неба, Під колір поля і води,
І куте слово теж не зле-бо В горнилі душ мести сюди,
Де мудрість віку в дні круті Стоїть в величній простоті.
І де отій звичайній музі І до родин, і до весіль,
В труді, в степу на кукурудзі Потрібен вірш, немов хліб-сіль, Щоб він аж гнувся у напрузі, Немов рясний зелений хміль, Щоб бився в силі молодій Людського розуму водій.
І щоб за ним скучала мати, Немоз за сином в час війни. Максиме наш, великий брате,
У тім немає таїни,
Життя тривожне і завзяте Кричить: мене: не обмини! — Душа і колос, час і злет,—
Воно твоє — бо ти поет.
«Блажен, кто смолоду...»
Вірніше -Хто в сивині не постарів,
Для кого юнь плоди колише І світить мево вечорів,
Для кого грім і синя тиша,
Земна любов і гордий гнів Є суть єдина. Два крила -Підносить тіло у орла.
І от на тім крилі орлинім,
На тім жаданні висоти Гарячим помахом єдиним,
Сім’я поезії, лети,
У темну ніч і ранком синім Дорогу знайдете, брати,
Бо не боїться темних туч,
Хто не ламає в леті ключ.
І нам із вами, добрий друже, Мандрівка пахне, кличе даль, Вже зацвіло моє залужжя І ваше поле, мов кришталь.
І серце серцю не байдуже Дзвенить, як молотом коваль,
І медом віє від гречок,
І жайвір пробує смичок.
Пора в дорогу. В путь щасливу Нових незбагнених шукань, Колосить вітер теплу ниву, Збирайтесь, друже, в тиху рань. Вже день кладе на мудрість сиву Гарячий промінь розсвітань,
І проводжати вийшли в світ Пісні-сестриці край воріт... :
ЛИСТ ДО ГРЕЧКИ
Часто сняться твої килими, Білосніжні і медвянисті,
Діє тоненькі шершаві бджоли Колихаються на вітрах І, покриті у бронзу літа,
Тчуть на лапках весняну, легеньку гіряжу,
В мареві теплім гудуть, гудуть.
Ти була мені затишком снів,
Коли пахла в материнській долоні,
І моє волосся на голові Брало твої кольори в сизі ранки,
Голосок мій бринів, як твоє сте.бло Бурштиновими дзвониками над полями,
Я не кажу вже про очі дитячі,
Налиті по вінця, як дві тарілочки,
Твоєї росяної, живодайної,.
Твоєї гречаної доброти.
А в кістляві голодні роки,
Коли пухли людські обличчя,
Забуваючи день життя,
Чи в тривожні солдатські ночі Ти мене годувала кашею,
Замість хліба і молока.
Дочко моїх гречкосіїв,
Сестро Дніпра і плуга,
Через вік твої білі вершечки Нахиляються в очі мої!
І летить моє серце, немов бджола-
медоноска,
На
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.