Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Щоб разом із тобою колихатися на стеблі, Де колискою — всесвіт,
Де вервечками — дощики смарагдові,'
Де мої мотори над полем рясним Врізаються у майбутнє!
МЕЛОД,їЯ
Над оболонню тихої води,
Над заходом, в промінні вечоровім, Снувалася мелодія струнка,
В суворих нитях ткала білу хмару; Торкнулася води — і враз вода Ставала синім поливом коштовним, Торкнулася до заходу — і він Заповнювався ніжним фіолетом,
До яблуні лягала — й білий цвіт Спливав димком, немов фата моргана.
Все гомоніло, билося, цвіло, Переливалось в тоні, рахманіло,
І кільчилось напругим завитком,
І жебоніло сизим щебетанням У тій мелодії.
І враз вона У серце вдарила — і я заплакав. Неначе тисячі важких образ Пливли із нею і лягли па душу, . Неначе крізь мільйони воскресінь Вона сама, як видиво, воскресла.
Бо в інший час мелодія ота В доносах катувалась і вночі В гестапівських гратованих катівнях Ішла на розстріл гордо.
А пізніш,
Пов’язана хустинкою простою,
У ватнику, в кирзовому взутті,
Була мов Ярославна Ковпакова.
І я, її почувши в тиху мить,
У шістдесятім літі цього віку, Заплакав щастям і помолодів На півжиття, як з першої любові.
Бо так її співала мати вніч,
Бо так її мій батько в заробітках У Таврію носив. Бо так і я Шукав у неї захисту, й розради,
І поклику святого Україні В криваву й грізну сталінградську ніч. Тепер вона над заходбм пливла В човні кленовім, в тиші вечоровій, Моя мелодія, моя любов,
Моя повічна мрія кароока!
Травню синій, рік сорок дев’ятий, Ні, не рік, а весно з-під громів,
Я ділами не такий багатий,
Щось зумів, а більше не зумів.
Щире слово вів на вірні чати, Сповнене і смутком, і вогнем, Випадало й на коневі мчати, Випадало бути й під конем.
Та не цвів билиною в алеях,
Інший жар дали мені фронти,
На людських кривавих асамблеях Правоти і лжі — неправоти;
Де обходив ночами болота,
Слалася дорога в дальній світ,
І сичали заздрість і сволота, Блудословна, з-під чужих воріт.
Падав і вставав на ноги збиті,
Від пилюки умивав лице,
Критики, бувало, й знамениті І про мене тискали слівце:
Що, мовляв, і так і сяк у нього,
От якби поменше зоряниць...
І до мого вітру кругового Прикладали шум передовиць.
Тільки я кажу й за це спасибі, Крапля теж виходить із ріки,
Хліб черствий, порізаний по скибі,— Все ж солодкий з доброї руки.
Вийду я на чисті луки,
Наберу відерце між світань Від людського щастя і розлуки,
Від вогню, страждань і виглядань.
І в сердечній пристрасті, в горнилі, Що міцніше атомних напруг,—
Інші тони задзвенять на силі,
Інший колір виллється навкруг.
Вище стане стеля піднебесна,
Де ракетних мандрів течія.
Що ж, шукай, шрамована і чесна, Хліба шмат, поезіє моя!
КАЗКА
Ходить брехня, випинаючись боком, Бреше брехня, не моргнувши оком,
Сито жере і пре наодинці По кар’єристській своїй драбинці.
Правда ж виходить на гору круто, Стріне брехню, то плюється'люто,
Та ж бо від жиру сопе й лисіє, Правда ж кує та пшеничку сіє,
Сита брехня, мов змія очкаста, Правда ж мозольна та молоткаста!
Так і не сходяться між собою,
Так і живуть у важкім двобою.
* *
*
Я волошка, споконвік волошка,
Я земну енергію несу І не заздрю іншим анітрошки,
Лиш люблю завранішню росу.
От якби ту силу, що ховаю,
Що бринить, захована в мені, Повернуть людині для врожаю,—
Я була б стоколосом в зерні.
Радую людину гожим літом,
І під сонцем добре нам обом. Краще вибухати синім цвітом,
А не чорним атомним грибом.
ПРО ЗОРЮ
«І не вживай ще слово те — зоря,
Бо вже воно немов більмо на очі!»— Отак мені мудриголови радять,
Які очей не зводять догори.
Ну що ж, нехай, не буду.
Та й без мене Вона жила і житиме віки:
У час світань погожих — світанкова І вечорова — вечором. В жнива Вона зоветься зерниця, житянка,
У темну ніч — стожарнидя вона,
Над росами — то росянка, ясиня, Провісниця, віщунка — у біді,
В людськім коханні —.вірниця і лада,
І п’ятикутною назвали люди,
Біля серпа і молота, зорю.
І якби я забув її в житті,
То краще з мертвими вести розмову!
* #
*
Жовта охра врожаю,
акварельна, як ніжність,— по схилах, Тихе марево дня павутиння снує, Чорногузи, немов вертольоти,
білу хмару колишуть на крилах ■ І кладуть її в серце моє.
І гроза під вітрами,
і дуб чорнокорий на ниві,
Все забуте з дитинства — цвітком виграє; Хвиль метелики сині
і крапля найперша у зливі —
Все лягає на серце моє.
І тривога незнаного,
й дзвони майбутнього віщі,
Ноч^і темних розпуть — я беру, як своє, Ти віддай мені, людство,
і квіти, й ридання-на попелищі,
Я знайду для них місце,
Приймаючи в серце моє!
ЩЕДРІСТЬ
Пливе, нуртує, б’ється і шумить,
Тугим колоссям повнить безгоміння, Вітри спиває і квітча проміння Мій урожай — труда найвища мить.
За ним комбайни стали за селом, ,
У нім втопає чаєчка крилом,
І навіть сонце падає з-під хмари,
Мов крапелина, в колосу пожари.
Він залива Вкраїни береги,
Як велетень, підводиться помалу,
У клекоті могутнього хоралу Зерна і злота, соку і снаги.
Мій хлібе рідний! Був ти на ціні В важкі літа, у бідні трудодні,
В скупім пайку, у фронтовій траншеї, Залий весь край від щедрості своєї!
Бо часто крихтою лягав тому,
Хто умивався потом від роботи.
Мій хлібе рідний, зерна не візьму,
А все віддам людині за клопоти.
У комбайнерів усміх на лиці,
А над мотором мла золотувата,
І пирогами пахнуть пшениці,
І короваєм світить кожна хата.
І місяць висне колосом вночі,
І в колосках встають Волосожари,
І, колос обірвавши, сівачі Несуть його, як найсвятіші дари.
І вже я сам, мов колос край села, Перезернився піснею до хати,
Де колосистий пояс одягла На.день обжинків Україиа-мати!
ЯГОДА
В саду шумнім, на вишні молодій Звиса ягіддя, кругле й соковите,
Над ними хмарки ведуть свої човни, Розписані блакиттю, ніч ночує На чорних подушках, і сивий птах Як п’яний ходить з солодощів ягід. В середлітку їх зірвуть дітлахи На пироги й вишнівку:
в темних бутлях Бродити буде крутошумний сік, Симфонією сонця молодого і пахощами вітру.
Лиш одна,
Туга, як жолудь, дзьобана птахами, Аж чорио-сива стиглістю важкою, Міцна й солодка
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.