Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Ах, як мені б хотілось написати Достиглу пісню, з ягодою схожу, Щоб і вона, подзьобана в ночах,
В дощі осінні, в паморозі сині Таїла найсолодший, теплий, сік .
І в сивині, людьми напівзабута, Нагадувала серцю інші дні,
Сповиті літом, травами й коханням.
* *
*
Ні, не стомлюся на дальній межі З віком світити
в його стоокості,
Лягати пластом
на -розпуття чужі, Тягнути доброго
від одинокості.
Горю тяжкому —
сонце віддам,
Ревній сльозі
я стану загатами,
З бідним —
шкуринкою напополам. Сіллю на очі —
поміж багатими.
Скупості чорній —
пельку заб’ю, Ситій захланності —
етапу трутою,
Друга в біді —
як хміль, обів’ю, Ворогу лютому —
буду Малютою !.
А що ж собі
на отій путі?
А що ж собі
иа деньки круті?
Щоб друг —
Як брат,
Бо у тім потреба,
Та хліба шмат,
Та хустина неба!
* *
*
Там, де ночі слалися імлистові І котився воєн перегук,
Там дороги сняться комуністові І майбутнє —
проситься до рук.
І не злото, викуване злитками,
І не славу, що в пісні тече,—
З хлібом-сіллю, з іншими пожитками Звалює вій землю на плече.
І вона, поранена загравами,
Кривдою поколота, як дзвін,
З небесами, ріками і травами, Крутиться,
куди ступає він!
НОВІТНЯ БАЛАДА
Мій друг сердечний, Олександр Фадеев, Ще за життя розповідав мені,
Як у Норвегії, поміж фіордів,
Зустрів могилку нашого бійця,
Порослу ружами й червоним маком.
Ті ружі й маки посадила жінка, Норвезька мати, в скорбній самоті Й насіння квітів віддала йому,
Щоб він знайшов на Україні матір Того бійця і їй віддав насіння,
Як серце сина, як очей лелітки,
Що воскресають в сонці кожен рік.
І він знайшов.
І українська- мати Під вікнами посадовила квіти,
Що виросли із сина: ружі з серця,
А із очей лелітки.
І щоранку
Вона стає, маленька у дворі,
На тихому, зарошеному ганку,
Сама, у сяйві, схожа до зорі;
У ватнику, у черевичках скорих,
Така, як мати; в зморщечках суворих,
В журбі невидній.
— Хочеш їсти, сииу? — Звертається до ружі.
— Я вже їв,
Мені поля поклали тут хлібину,
І' голова артілі мову вів,
Що не встаю.—
То мати до лелітки:
— А може, хочеш, сину, краплю питки?
— Уже я пив, моя матусю, з дому Дощів краплину, блискавки із грому,
Із яворів — росину, а з душі
Твоєї, мамо,— смуток.
— Хочеш, сину,
Я розчешу твій волос?
— Комиші Мені чесали чуба до загину Свинцем гарячим.
— Я сорочку дам?
— Не треба, мамо, видавали нам У старшини в хозроті чисту, гожу, Скажіть йому, що повернуть не зможу.
— То, може, дать тобі чарчину?
— Ні,
Бо сліз і куль" сповна дано мені,
Немає місця в серці! —
Вітер віє, Достиглий мак, як серце, рожевіє,
А зір синовній у лелітках має,
А мати з сином тихо розмовляє...
ОЛЕКСАНДРОВІ ПРОКОФ’ЄВУ
Десять повних, двадцять повних років — Не така й велика давнина,
Від твоїх приладозьких потоків У моєму серці б’є луна.
■7*
Зупиняю погляд на обличчі,
Дорогому, світлому в ночах,
Бо твої черемхи в синьоріччі Кучерявляться мені в очах.
І лужків березових обнова,
Де балтійський плеще вітровій,
І твоя приладозькая мова В українській заплелась моїй.
Камінь крошить вітер і негода,
Дуб столітній хилиться від них, Тільки наша дружба, иаша врода Вся в цвітах іде полум’яних. '
І цвіте, і гоже зерно сіє, .
І в любові припада стократ Синіми очима до Росії,
Карими очима до Карпат...
Вишиває зорі в виднокрузі,
Простеляє маки на межу.
Я б іще сказав, які ми друзі,
Тільки більш не треба, не скажу.
Не скажу, бо слів таких замало Для того, чому я вічно рад,
Що на смерть плече в плече стояло І в життя верталося назад. _
Щоб Вітчизни далі пурпурові Нам світили подвиги нові І ходили Насті і Любові У піснях, неначе по траві.
Щоб одна криниця нам із поля,
Щоб одна шкуринка в ніч німу,
Щоб твоя пісенна щедра доля — Вічний гість у серці мойому!
*
*
Не скажу я, що у мене книжність В окулярах ходить за пером,
Слово ласка — переводжу в ніжність, Ніжність називаю лиш добром; Найскупіші та малі привіти,
Як подію, часто бережу,
Посмішці людській встеляю віти Так, як дуб па осені межу.
І легку, незраджену розлуку,
Між її буденних, тихих справ,— Віддаю на невідому муку,
Де б хто інший слово не сказав.
І душа чутливо — невтишима —
В тишині вчуває бур мотив...
Хлопчику з монгольськими очима, Десь ти, мабуть, серце натрудив!
ПЕЙЗАЖ
Блакитна осінь сяє в берегах,
І помідори спіють, як пожари;
Буй-тури вітру мчаться на лугах, Рогами заплітаючися в хмари.
Хмеліє мед у вуликах сухих, ч Бджола бринить, як промінь, віковічно, І плід, мов серце яблунь молодих,
У груди саду гупає ритмічно.
І сам я тут, обнявши далину,
Ряснію, множусь, дихаю травою,
І вся земля натягує струну Між сонцем і людиною живою.
МІСТОК
Я ще й про тебе не сказав, місточку В ожиновій долині, край села,
Де дід вітряк з-під сивого крила У мливі теплім висивсь в одиночку.
Там коней пасли хлоп’яки одні, Немов хрущі, смугляві й бронзотілі, І ніч брела в отави посивілі,
І пріла каша в чорнім казані.
А через тебе мчали весілля І чаркувались п’яні весільчани,
А ще давніш сумні заробітчани З таврійських піль верталися здаля.
Везли снопи найперші у артіль,
Коли кінчалось комнезамське жниво,
І пирогами пахло тепле мливо,
Мов крихта щастя з давніх потерпіль.
Я біля тебе пшз весняний сік,
Учивсь косить, в жару картоплю пік, Колючий терен гнув при оболоні,
Аж доки стало молодості жаль,
Твої дубові, тесані долоні Мене з нужди перенесли у даль.
Як кажуть в нас: великому — велике, Високому — високе. Так бува...
Весна бринить, і журавлині крики Мене з дитинства кличуть — па жнива,
На кашу й хліб, де пісня і розмова,
Де від багаття світиться блакить,
Де знову й знов твоя душа дубова, Немов людська, зі мною гомонить.
І дзвін, і гук, і міць твоя горбата,
Чому, скажи, на споминку мені? Можливо, юнь,— поети звуть,— крилата,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.