Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Каздан його перебив:
— Куди вас повезли?
— Не знаю. На віллу Ґрімальді, мабуть. Знамените місце тортур у Сантьяго. Але я втратив відчуття і часу, і відстані. Коли ви нічого не чуєте, нічого не бачите і вас знову й знову частують стусанами та копняками без усякої причини, то будь-які виміри стають відносними…
— Саме тоді ви й зустрілися з Ґетцом?
— Ні. У ту ніч… Принаймні мені здалося, що то була ніч… У ту ніч я мав справу з військовими. Стусани. Лайка. Потім — купання. Іноді у воді. Та переважно в гарячому парафіні або в екскрементах. Я нічого не говорив. І насамкінець вони вирішили застосувати електрику. Це було майже смішно, бо вони не знали, як користуватися тією машиною. І тоді з’явилися французи.
— Французи?
— Думаю, що то були французи, так. У ті часи я не знав вашої мови.
— І що вони там робили?
Гансен скрушно усміхнувся. Випив ковток вина, і його обличчя знову ожило.
— Це було неважко вгадати. Вони навчали чилійців. Показували їм, як треба користуватися тими знаряддями, як застосовувати наелектризовані шпичаки. До речі, я чув також голоси, що розмовляли португальською мовою. Безперечно, то були «учні», які приїхали навчатися тих наук із Бразилії. Отже, я опинився в такому собі центрі виробничого стажування…
Двоє детективів переглянулися. Французи — безперечно, французи військові — посилають делегацію в Чилі, щоб навчити там місцевих «фахівців» методів найсучасніших тортур. Інструктори, які допомагають хунті Піночета зламати опір їхніх супротивників. Якщо Франція справді була причетна до репресій, які чинили учасники військового перевороту, тоді уряд має поважні підстави здійснювати нагляд за Вільгельмом Ґетцом, у якого раптом розв’язався язик…
Волокін підхопив нитку розповіді:
— Скільки часу ви перебували в тих… кабінетах?
— Не знаю. Я непритомнів, потім очунював… Невдовзі мене кудись повели. Знову до вантажівки. Знову вуха мені заткнули ватою, а на обличчя напнули шкіряну маску. Цього разу ми їхали справді довго. Не менш як добу. Так я опинився в зовсім іншому місці. То була лікарня. Я чув запахи ліків. Але лікарня дивна, здавалося, її стерегли собаки. Гавкіт супроводжував нас повсюди.
— Вас привезли туди на лікування?
— Так я тоді подумав. Але я був наївний. Насправді допит тривав… Або, якщо бути точним, тривали експерименти.
— Експерименти?
— Я був своєрідним піддослідним кроликом, ви розумієте? Мої кати зрозуміли, що я нічого не скажу. Натомість моє тіло могло багато чого їх навчити. Маю на увазі: воно стало матеріалом для визначення меж страждання, ви розумієте?
Каздан слухав, похмуро сидячи у кріслі. Усе це лайно було йому відоме. Він знав, він завжди знав, що це розслідування, пов’язане з Чилі, приведе їх у саме осереддя людської підлоти.
— І що з вами робили в тій лікарні? — запитав він.
— Я вже не носив пов’язку на очах. Стіни з білого кахлю, асептичні запахи, брязкіт інструментів. Я отупів від перевтоми та болю, а проте страх усе одно прокладав собі дорогу до мозку. Я знав, що вже мертвий. Хочу сказати: я був desaparecido. Зниклий. Людина, яка більше не існувала в жодному реєстрі. Вам відомо, що таємна поліція Піночета не мала письмових архівів? Жодного сліду, ніяких доказів. То була машина тотального знищення, яка…
Волокін лагідно повернув його назад:
— Пане Гансен, що відбувалося в лікарні?
— З’явилися лікарі. Вони були в хірургічних масках.
— А Ґетц, чоловік із фотознімку? Він був серед них?
— Він з’явився саме тоді, авжеж. Він не був ані в халаті, ані в масці. Одягнений у чорне. Схожий на священика. Один із хірургів звернувся до нього і назвав його на ім’я. Слова, які він тоді промовив, були такими дивними, що я досі їх не забув…
— Які слова?
— «Концерт можна починати».
— Концерт?
— Запевняю вас, він сказав саме так. І саме так усе й було. Через кілька хвилин, коли лікарі почали розбирати свої інструменти, я почув голоси… Дитячі голоси. Спів був якийсь глухий, він долинав до мене ніби крізь вату, як у кошмарі…
— Ті діти, що вони співали?
— На той час я часто слухав класичну музику. Тож одразу впізнав той твір. То було Miserere Ґреґоріо Аллеґрі. Твір а капела, дуже відомий…
Один куточок мозаїки почав відкриватися. Якась дивовижна збоченість спонукала чилійців оперувати своїх піддослідних під хоровий спів. Найдивовижніше, що Ґетц брав участь у цих жахіттях, коли вже був диригентом хору.
Гансен провадив:
— Кати-меломани… Це вам нічого не нагадує?.. Нацистів, звичайно ж! Музика була в самому осередді їхньої злочинної системи! А тому те, що там відбувалося, не так уже й дивувало.
— Чому?
— Бо мої лікарі були німцями. Між собою вони розмовляли німецькою мовою. Дуже давні кошмари відроджувалися, відновлюючи ті самі схеми терору. Нацизм. Південноамериканські диктатури. Спадковість майже природна.
Після тривалого вагання вірменин вирішив поставити критичне запитання:
— Ті лікарі, що вони з вами зробили?
— Я волів би не говорити про це. Вони мене ранили, різали, оперували… Без наркозу, звичайно. Я пережив пекло, яке неможливо висловити, і все це відбувалося
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.