Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Гансен замовк. Двоє візитерів із пошаною поставилися до його мовчання. Його темні очі мало не вискакували з орбіт. Каздан вирішив поставити останнє запитання:
— Як вам пощастило вибратися звідти живим?
Гансен стрепенувся. Потім, дуже повільно, болісна усмішка знову заграла на його вустах.
— Саме тут моя історія стає цікавою… Хочу сказати: справді оригінальною. Лікарі мене попередили, що піддадуть повній анестезії.
— Щоб зупинити ваші страждання?
Швед вибухнув сміхом і допив келих.
— Така гуманність не входила в їхні звичаї. Зовсім ні. Вони просто хотіли зіграти зі мною в невеличку гру.
— У гру?
— Хірурги схилилися наді мною і пояснили, що я маю шанс урятуватися. Для цього досить, щоб я відповів згодою на їхню пропозицію… Вони мене прооперують. Видалять один орган. Потім зачекають, коли дія анестезії припиниться, і я прокинуся. Тоді я повинен буду впізнати, що мені болить. Тобто я повинен буду відгадати, який орган мені ампутували. Лише за цієї умови вони подарують мені життя. Якщо я помилюся, вони почнуть видаляти інші органи, цього разу без анестезії, і робитимуть це, поки їх не зупинить моя смерть.
Мовчанка запанувала в маленькій вітальні. Ані Каздан, ані Волокін не наважувалися продовжити розпитування.
Нарешті Гансен порушив тишу:
— Я згадую про все це, як про пекельний сон… Я тихо заснув під голоси дітей… То було щось подібне до трансу. Образи плавали на дні мого духу: коричнева нирка, чорна печінка, закривавлені яйця… Що вони мені виріжуть? Чи зможу я вгадати, звідки починається мій біль?
Швед урвав розповідь. Двоє партнерів перестали дихати. Вони чекали завершення.
— Мені все-таки пощастило, — прошепотів Гансен. — Було неважко вгадати, які органи — а їх було два — видалили мені лікарі.
Одним порухом він підняв сиву чуприну, що облямовувала обличчя.
Замість вух він мав дві зашиті рани, шрами на яких були схожі на колючий дріт. Каздан примусив себе подивитися. Волокін відвернув очі.
Жертва тортур, він закінчив глухим голосом:
— Тож не дивно, що я не чув, як ви постукали у двері. Я тільки побачив, що вони хитнулися, коли ви штовхнули їх. А коли ви вже увійшли, то я читав по ваших губах. Слова Miserere, які співали діти, були останніми звуками, котрі я почув у своєму житті.
35
— Арно? Це Каздан.
— Ти хочеш привітати мене з Різдвом?
— Ні. Я хочу, щоб ти надав мені деяку інформацію.
— Я давно відійшов від справ, старий. Ти про це забув?
— Французькі інструктори, яких посилали в Чилі давати уроки тортур, про таке ти чув?
— Ні.
Голос Жана-П’єра Арно лунко звучав у салоні автомобіля. Волокін слухав мовчки: він саме намагався розкурити дуже твердий брусок гашишу. Його обличчя у світлі полум’я мало такий вираз, ніби він здійснював якийсь надзвичайно урочистий релігійний ритуал. Схоже, він був дуже схвильований свідченням Гансена, тоді як від убивств Назера й отця Олів’є йому було ні холодно, ні жарко.
— А ти не міг би довідатися? — провадив Каздан.
— Я пішов на пенсію вісім років тому. Як і ти, до речі. Залишилося два дні до Різдва, і я щойно приїхав у гості до дітей. Отака моя ситуація, старий друже. Ні ти, ні я нічого з цим не можемо вдіяти.
Жан-П’єр Арно був полковником Третього парашутного полку морської піхоти, потім, десь у вісімдесятих роках перейшов служити у військову розвідку, а завершив кар’єру як інструктор з торгівлі зброєю. Каздан тоді і познайомився з ним. Удвох вони відвідували одні й ті самі курси підвищення кваліфікації, організовані фабрикантами автоматичної та напівавтоматичної зброї.
— А ти не міг би щось довідатися про це? — наполягав Каздан. — Зателефонувати колегам? Знайти прізвища тих французьких експертів?
— Це давня історія. Мабуть, усі вони вже померли.
— Але ж ми з тобою живі.
Арно розреготався.
— Твоя правда. Подумаю, чи зможу щось зробити. Але після свят.
— Ні. Це дуже терміново.
— Гаразд. Каздане, ти такий кумедний.
— То допоможеш мені чи ні?
— Я зателефоную тобі завтра.
— Дякую, я…
— Ти хочеш сказати, що будеш переді мною в боргу, так?
— Так точно.
Полковник сміючись вимкнув телефон. Здавалося, він водночас потішений і нажаханий спрямуванням думок Каздана, старого пенсіонера, який удає з себе детектива, що досі перебуває на бойовому посту.
Волокін тихо запитав:
— Ви позичите мені вашу тачку, на цю ніч?
Каздан глянув на нього й нічого не відповів. Хлопець нарешті закурив косяка й додав усміхаючись:
— Я розумію, що ви пересуваєтеся лише на власному вольво.
— Треба ж мені на чомусь пересувати свій зад. Навіщо тобі моя тачка?
— Хочу з’ясувати деякі факти.
— Які факти?
— Хочу ще поритися щодо дітей. І голосів. І Людожера: я переконаний, у цьому є якийсь сенс. Чилієць працював у Парижі двадцять років. Я хочу знайти всіх, хто співав у хорах, якими він керував. Навіть людей уже дорослих. Дорослих насамперед. Вони про все згадають. Вони мені все розкажуть.
Каздан повернув ключ запалювання:
— Є ліпша робота. Треба далі опрацьовувати політичний слід.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.