Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Усе тут пов’язане. Діти-вбивці. Miserere. Чилійська диктатура. Три жертви, які також винні. Дайте мені час до ранку, щоб я зробив те, що маю зараз на думці. Рано-вранці ми повернемося до франко-чилійських політичних інтриг тієї доби. Обіцяю.
Каздан звернув на вулицю Шапель, у напрямку надземного метро.
— О’кей, — сказав він стомленим голосом. — Я трохи відпочину й передам касу тобі. Але будь обачний, гаразд? Завтра о восьмій ми повертаємося до справи. Різдво нам вигідне. Кримінальна бригада працюватиме повільніше, ніж зазвичай. Але й сидіти вона не буде…
— Той чоловік, що взяв на себе розслідування, Маршельє, чого він вартий?
— Працювати вміє. Великий кар’єрист. У поліції його називають «Трамплін».
— А стиль його роботи?
— Потаємний. Обережний. Він належить до того типу людей, які можуть покохатися з жінкою, не розбудивши її.
Волокін знову усміхнувся із напівзаплющеними очима. Вони доїхали до того місця, звідки вже видно було площу Республіки. Гуркіт вуличного руху. Яскраве світло. Буйні веселощі нічного Парижа. Казданові не хотілося повертатись додому. Йому хотілося гасати по місту цілу ніч у товаристві цього розхристаного, скуйовдженого молодика.
Він зупинився на бульварі Вольтера, перед церквою Сент-Амбруаз, не вимикаючи двигуна.
— А ти звичний до машин такої моделі? Будь дуже обережний із запалюванням, воно…
— Не турбуйтеся. Забудьте про мене. Ніч належить мені.
36
Каздан приготував собі дуже міцну каву, щоб випити її з пахлавою, яку вдова з Альфортвіля залишила вдень на килимку біля його дверей. Він не став читати її цидулку, йому було не до ніжностей. Його розмірене життя пенсіонера тривало, проте він зійшов із рейок. Повернувся у свою шкуру детектива. У шкуру бійця.
Улаштувавшись у спальні на ліжку, Каздан поставив каву та солодощі на срібну тацю, яку виграв на одному з турнірів тавлу, вірменського різновиду нардів. Він міг би вимкнути світло й відразу заснути, але згадав про Волокіна, й ці думки не дали йому поринути в сон. Він хотів також надолужити час, згаяний, у певному сенсі, в Гансена. Захопившись його історією, вони не розпитали ані про інших мучителів, що жили у Франції, ані про адвокатів, які спеціалізувалися на справах, що стосувалися злочинів проти людства.
Узявши кілька книжок з недавньої історії Чилі, що стояли на полиці біля ліжка, старий детектив розгорнув першу, відчуваючи, як оживають його нейрони, збуджені кавою.
Спочатку загальний погляд на події. Соціалістичний уряд, який був при владі три роки, з 1970 до 1973-го. Потім диктатура, що тривала сімнадцять років. Говорячи про період путчу, Симон Веласко сказав: «З економічного погляду, Чилі були тоді на краю прірви». Він мав рацію. Страйки робітників, повстання селян, нестача продовольства… Соціалізм Альєнде завів країну Чилі в маразм. Власне кажучи, Сполучені Штати Америки таємно наближали катастрофу, саботуючи кожен захід соціалістичного президента, налаштовуючи проти нього профспілки, впливаючи на громадську думку. Ретельно підготувавши умови для краху, Вашингтон зробив останній удар. Північноамериканці 1971 року припинили надавати Чилі будь-які кредити. Вони погоджувалися тепер фінансувати тільки армію, яка готувала державний переворот.
У чому була причина такої ненависті? Каздан знайшов на це відповідь на сторінках книжки. В очах правителів США Альєнде мав дві істотні вади. Ідеологічну: він був соціаліст. І економічну: він оголосив про намір націоналізувати мідні рудники, головне багатство країни, переважна більшість яких належала американським компаніям. Дядько Сем не любить віддавати те, що вкрав. Історія Сполучених Штатів — це історія збройних пограбувань.
Літо 1973 року. Все зупиняється. Страйки вибухають один за одним. Заблокована з усіх сторін країна задихається. Це становище надзвичайної кризи. Сальвадор Альенде хоче організувати референдум, сподіваючись здобути нову легітимність в очах народу, але не має на це часу. 11 вересня 1973 року фашисти з партії Patria у Libertad[47] — ті самі, яких соціалісти називають «прислужниками американського імперіалізму» і символом яких є чорний павук, схожий на нацистську свастику, — скидають народний уряд.
Казданові було приємно освіжити пам’ять. Як і всі, він чув про державний переворот Піночета, про штурм президентського палацу Монеда, про героїчну смерть Сальвадора Альенде. Але він був насамперед поліціянтом, і в ту історичну добу його головною проблемою були ліві. Будь-який лівий рух означав для нього «заколот», «утопію», «безлад».
Погортав книжки іще. Армія бомбувала президентський палац, вимагала від Альенде капітуляції, оголосила, що його уряд повалено. Залишившись один проти всіх, президент Чилі евакуював родину, потім замкнувся в кабінеті і зняв зі стіни рушницю, яку подарував йому Фідель Кастро. Він виявив героїзм найвищого взірця, про який сучасна епоха давно забула.
Мета Альенде мала в собі щось патетичне й водночас навдивовижу прекрасне, від чого стискалося горло. Протягом кількох хвилин Каздан дивився на знаменитий знімок — останній знімок Альенде. Портрет маленького вусатого чоловіка у светрі з коміром, у недбало насунутій на голову касці та старенькою рушницею в руках. Портрет героя, який помер за ідеал. Під час останнього виступу по радіо Альенде сказав: «Я заплачу життям за ту довіру, яку виявили мені люди». І ще: «Суспільство, яке прийшло в рух, не можна зупинити ані злочинами, ані силою. Історія з нами, а Історію творять люди».
Каздан прикусив губу. Соціалісти помилялися в усіх проектах, але вони були мужніми, цього він не міг не визнати. І тому, в глибині душі, захоплювався цими ідеалістами. Він знав, що їхня велика мрія не помре ніколи. Це був ідеал, заклик, який набуватиме безліч форм і завжди зводитиметься до такої фрази, яку тисячу разів повторювали й повторюватимуть бійці: «Коли падає один революціонер, завжди знаходяться десять рук, щоб підняти його рушницю».
Історія репресій цікавила Каздана менше. Завжди одні й ті самі жорстокості. Цифри, дати, різанина не переставали повторюватися упродовж історії людства. Сьогодні називали цифру десять тисяч людей, що загинули під час військового перевороту. Дев’яносто тисяч
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.