Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Каздан швидко переглянув перелік тортур, яких люди зазнали спочатку на стадіоні в Сантьяго, куди звозили заарештованих у перші дні військового путчу, а потім у таких центрах допитування, яким була знаменита вілла Ґрімальді. Електрошок, ґвалтування, «купання», брутальності всіх різновидів… Із цим Каздан був знайомий.
Проте на тих сторінках він не знайшов жодної згадки про таємниче місце, куди відвезли Петера Гансена. Де трудилися ті німці, меломани й хірурги жахів? Де саме Вільгельм Ґетц диригував своїми творами, у той час, як в’язнів оперували без наркозу? Хто були ті французькі військові, які прибули на допомогу катам режиму й навчали їх користуватися найновішими технічними засобами переконування?
Жодного слова про це Каздан не знайшов у тих задокументованих свідченнях. Ніякого сліду не залишилося ні від французьких експертів, ані від нацистів, що повернулися до своєї практики тортур. У книжках, які він мав, більше говорилося про товстошкірих покидьків, про солдатів із ідіотськими прізвиськами: Мапо Negra (Чорна Рука) або Muneca del Diablo (Лялька Диявола). Про неосвічених селян, що прославилися дикунством і цілковитою відсутністю будь-якого уявлення про мораль.
Вірменин потер очі. Друга година. Він ні про що не довідався. Принаймні, ні про що таке, що могло б пролити світло на серію сьогоднішніх убивств. Якби він мав смак до газетних сенсацій, то, певно, зміг би уявити собі таку картину: старезні чилійські діди німецького походження, дбаючи про власну безпеку та спокій, послали до Франції дітей-убивць, аби вони прибрали небажаних свідків…
Абсурд. І до того ж таке припущення не узгоджувалося б із фактами. Бо в такому випадку навіщо було вбивати отця Олів’є? Чому саме церковні хори посідали центральне місце в цій серії вбивств? Чому вбивці дотримувалися такого суворого ритуалу?
І який зв’язок мали ці злочини з давнішими зникненнями дітей?
Каздан зупинився, наштовхнувшись на стільки запитань і на повну відсутність відповідей на них. Зненацька він затремтів усім тілом. Він знову почув тоненький голос, який повторив його слова в темряві минулої ночі: Хто тут, у біса? Голос навдивовижу приємний. Сміхотливий. Голос, який хотів пожартувати… Він зрозумів, що боїться. Боїться ЇХ. Боїться, що вони знову прийдуть, прийдуть до нього, стомленого шістдесятирічного чоловіка. Зненацька його охопило сильне бажання зателефонувати Волокіну, але він зумів пересилити себе.
Аж раптом задзвонив мобільник.
— Мендес. Точні результати металізації ран маврикійця тобі цікаво знати?
— Слухаю тебе.
— Знайдено частинки заліза. Чорного заліза. Мабуть, ніж. Найімовірніше, старий ніж. Інструмент, який датується щонайпізніше дев’ятнадцятим сторіччям. Знайдено також скалки від кістки.
— Кістки?
— Авжеж. Кістки яка, тибетського бика. Безперечно, слід від піхов ножа. Я зателефонував деяким людям. Застосована зброя може бути ритуальним ножем, що походить із Тибету. Таким собі талісманом, призначеним відлякувати привидів та нічні жахіття. Одне слово, знову щось цілком незбагненне.
Каздан спробував обміркувати почуте, але втома урвала будь-який подальший розвиток його думки. А ще ця нова деталь переповнила чашу. Надто багато дивних деталей. Нічим між собою не пов’язаних.
Попрощавшись із лікарем судової медицини, Каздан спробував ні про що не думати. Опустився у крісло з філіжанкою кави в руці біля одного з мансардних вікон, звідки було видно церкву Сент-Амбруаз.
Там він спробував віднайти мир і душевний спокій у спогадах про інші тортури, інші жахіття, з якими він був добре знайомий. Ризикуючи отруїти себе кошмарами, хай навіть власними.
Побачив навколо густий ліс, а перед собою стежку на червонястому тропічному ґрунті.
Спробував якнайзручніше влаштуватись у шкіряному кріслі й дозволив уяві перенести його в Камерун.
До примітивної сцени, яка пояснювала все.
37
Ніч на телефоні…
Спочатку Волокін поїхав до будинку 15/17 на вулиці Ґазан і понишпорив у музичному салоні Ґетца. Аж поки знайшов персональний архів чилійця. Той архів мав досить дивний вигляд: там був не список хорів, а низка творів, якими диригував Ґетц. У тому ж таки рядку можна було знайти після дати концерту та кількості співаків назву церкви, де виконувався твір.
Мотет Дюрюфле було проспівано в церкві Нотр-Дам-де-Шамп 1997 року. Ave verum Пуленка в церкві Святої Терези 2000 року. «Adagio» Барбера в Нотр-Дам-дю-Розер 1995 року… Список був довгий. Ґетц також зареєстрував кілька дисків. Miserere — 1989 року, «Дитинство Христа» — 1992-го…
Оце так колекція! Волокін знав ці твори, і від самої думки про них йому стало не по собі. Він зосередив увагу на прізвищах, датах і намагався не чути музику, що лунала в голові. Загалом трохи менш як за двадцять років Ґетц диригував вісьмома різними хорами, щоразу шість або сім років.
Волокін переписав у блокнот назви парафій, чотири з яких він уже знав, і по черзі зателефонував туди.
На сім дзвінків із восьми він одержав відповіді. То були паламарі або священики, яких він розбудив і які не могли зрозуміти, чого йому треба. Волокін їх усіх попередив, щоб вони негайно підготували архіви, бо він скоро приїде і не для того, щоб жартувати. Він провадить кримінальне розслідування, що стосується трьох убивств.
Молодий детектив гасав по нічному Парижу на драндулеті Каздана. Заходив до ризниць. Переглядав архіви хорів. Загалом реєстри були в доброму порядку, й він без проблем знаходив списки дітей, які співали під керівництвом Ґетца, а також адреси й телефони їхніх батьків.
Потім телефонував. Посеред глупої ночі. Цілком незаконно. Він не мав права проводити це розслідування. А тим більше турбувати людей перед світанком не звичайного собі дня, а неділі 24 грудня.[48] Але все залежало від його
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.