Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Кожна з тих розмов відбувалася приблизно так:
— Я капітан поліції Седрик Волокін, із Бригади захисту малолітніх.
— Чого, чого?
— Це поліція, шановний добродію. Прокидайтеся.
— Ви жартуєте?
Голос сонний, із носовим призвуком. Волокін одразу переходив до діла:
— Вам назвати мій матрикульний номер?
— Але ж зараз ніч!
— Ваш син співав у хорі церкви Нотр-Дам-дю-Розер, 1995 року?
— Але… авжеж. Схоже, що так… Я… А в чому річ?
— Він і тепер живе з вами?
— Та власне… Ні… Я не розумію…
— Ви можете мені дати його телефон і адресу?
— А що відбувається?
— Не турбуйтеся. Ми просто маємо проблему з тим чоловіком, який керував тоді їхнім хором.
— Яку проблему?
— Його вбито.
— Але ж мій син…
Саме в цю мить Волокін змінював тон:
— Ви дасте мені його телефон і адресу чи хочете, щоб я негайно приїхав до вас у поліційній машині?
І загалом він одержував потрібні йому координати через хвилину. Після цього відразу телефонував колишньому хористові. Щоб знову почути сонний голос та ухильні відповіді. Хлопці, які виросли, не пам’ятали нічого.
Йому треба було розтривожити три парафії, зробити сорок телефонних дзвінків, зупинитися біля Макдональдса на площі Кліші, єдиного, який було відкрито до другої години ночі, щоб підкріпитися, перш ніж він натрапив нарешті на щось істотне. У церкві Сен-Жак-дю-О-Па, у п’ятому окрузі.
Волокін зателефонував до батьків Режі Мазваєра о третій сорок. Трохи поопиравшись, його батько, робітник, який говорив на досить примітивному паризькому жаргоні, нарешті повідомив щось справді цікаве. Його син, який був віртуозним співаком, записав свій голос-соло на диску Miserere 1989 року в церкві Сент-Есташ у Сен-Жермен-ан-Ле.
Сьогодні, маючи вже двадцять дев’ять років, він обладнав автомайстерню в Женевільє. Він живе і спить там, де й працює.
Волокін набрав номер телефону, і тут його чекав сюрприз. Енергійний і жвавий голос відповів відразу. Ще й не назвавшись, детектив запитав:
— Ви не спите?
— Я ранній птах. І маю термінову роботу, яка не може чекати.
Росіянин відрекомендувався й поставив запитання, чекаючи традиційних відповідей, що ґрунтувалися на дуже туманних спогадах. Але Режі Мазваєр пам’ятав усе до найменших подробиць. Волокін зрозумів, що власник гаража по-справжньому любив хоровий спів і розцінював диск, на якому він записався під керівництвом Ґетца, як найвище досягнення у своєму житті.
Співрозмовник запитав:
— А що сталося з паном Ґетцом? У нього якісь проблеми?
Волокін зробив паузу. Потім похоронним голосом повідомив новину. Відповіддю була мовчанка. Безперечно, в душі співрозмовника зіткнулися дві епохи. Наповнене радісним хвилюванням минуле і жахливе сьогодення, яке насильством поклало край найцікавішому періоду його життя.
— А як… Я хотів спитати, як його вбили?
— Я не маю часу розповідати подробиці. Розкажіть мені про нього. Про його поведінку.
— Ми були з ним дуже близькі.
— У якому розумінні?
Співрозмовник на тому кінці лінії тихо засміявся.
— Не в тому, що ви подумали, капітане. Вам, лягавим, усюди ввижається зло…
Волокін стиснув зуби і хотів йому відповісти, що зло справді є скрізь, а не тільки йому ввижається. Але обмежився тим, що зажадав:
— Опишіть ваші стосунки.
— Пан Ґетц вірив у мене.
— Чому?
— Він приділяв мені багато уваги. Вважав, що я далеко можу піти як співак. Але треба поспішати. Часу в нас було обмаль. Мені було вже дванадцять років. Тож я мав попереду не більше як рік або два, перш ніж у мене почав би ламатися голос.
— Вам не здавалося, що він стривожений?
— Так, здавалося.
— 1989 року?
Волокін поставив запитання наосліп. І здивувався, коли зрозумів, що воно влучило в ціль.
— Бувало, — провадив Мазваєр, — ми залишались удвох увечері на репетицію, і я відчував, що він знемагає від тривоги. Він здавався майже хворим. А проте я знав, чого він боїться.
— І чого ж він боявся?
— Одного вечора, коли ми працювали над Miserere, готуючись до запису на диск, Ґетц особливо нервував. Він знову й знову дивився стривоженим поглядом у всі чотири кутки церкви, так ніби чекав, що хтось з’явиться звідти.
— Розповідайте далі.
— Потім він розплакався. Для мене то був шок. До того я думав, що дорослі ніколи не плачуть.
— І що він вам сказав?
— Якусь чудасію… Він сказав, що діти мають усі підстави вірити в ті казки, які їм розповідають. Що іноді Людожери справді існують…
Волокін відчув, як волосся на його потилиці заворушилося.
— То він говорив із вами про Людожерів? Чи вживав він вираз ЕІ Ogro?
— Авжеж. Пригадую. Саме це слово він тоді вжив. Іспанською.
— Назвіть вашу адресу.
— Але…
— Вашу адресу!
Мазваєр продиктував свою адресу. Волокін повідомив:
— Я привезу круасани.
Росіянин на той час перебував у церкві Сен-Жак-дю-О-Па. Паламар пішов спати, попросивши його вийти через бічні двері, які він залишив незамкненими.
Перш ніж покинути те місце, Волокін вирішив з’ясувати ще один факт. Одну річ, яка його непокоїла протягом останніх хвилин.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.