Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Хосе?
— Що таке?
— Це Волокін, Хосе. Прокинься. Я розслідую термінову справу.
Чоловік на тому кінці проводу прокашлявся і знайшов кілька французьких слів у затуманеному мозкові:
— Чого тобі треба?
— Лише інформацію, яка стосується одного іспанського слова.
— Якого слова?
— El Ogro: що воно означає?
— Страховище, Людожер, як і l’Ogre у французькій мові.
— І це все?
Іспанський детектив, схоже, замислився. Волокін уявив собі, як той лежить у темряві, намагаючись позбутися сновидінь і сформувати бодай одну чітку думку.
— Ну, скажімо, воно означає трохи більше, ніж це.
— Тобто?
— Воно означає те, що у французькій мові називають croque-mitaine. А в англійській boogeyman.[49]
— Тобто це той, хто приходить забирати малих дітей, коли вони сплять?
— Авжеж.
— Дякую, Хосе.
Молодий детектив клацнув кришкою мобільника. Поклав записи у черезплічну сумку. Одягнув куртку. Він уже виходив із кімнати, коли почув підозріле шарудіння десь біля парадних дверей, у кінці нефу.
Волокін роззирнувся навколо. Лише лампочка, що горіла в ризниці, освітлювала церкву. Напруживши всі органи чуття, він вимкнув її і став чекати. Крізь вітражні вікна до церкви пробивалося дуже слабке світло від вуличних ліхтарів. Жодного звуку. Жодного шереху. Але церква здавалася наповненою ледь чутними звуками, на межі тиші. Хто там був?
Знову щось зашаруділо у глибині кліросу, десь біля вівтаря. Росіянин заліз на цоколь колони, щоб ковзнути поглядом понад рядами стільців. Однак не побачив нічого, але в нього з’явилася упевненість, — він не сам у церкві, а «їх» кілька…
Зненацька він помітив, як звужена, наче кинджал, тінь шмигнула через центральний прохід у слабкому світлі від вітражного вікна. То була видовжена тінь від тіла, голова якого була накрита невеличким капелюхом. Або кашкетом.
Усе зникло. Ще одне шарудіння почулося з другого боку, від вівтаря. Волокін швидко обернув голову і встиг помітити, як між корпусом органа й колоною прошмигнув якийсь силует. Привид не вищий за один метр і сорок сантиметрів. У зеленому капелюсі. Господи, що ж це тут діється? Він мав таке відчуття, ніби перебуває під дією наркотику.
Минула хвилина в абсолютній тиші. Але в ту саму мить, коли він подумав, що все це примарилося, пролунав тихий здушений сміх. Потім іще один, в іншому місці… Якісь летючі духи з дивними звуками.
Волокін відчув дивний жар у жилах, перемежований із крижаними струменями жаху. На його губах заграла усмішка, якої він навіть не відчув. «То ви тут» — прошепотів він голосом, що долинув звідкись іздалеку.
І він розкинув руки, схожий на Франциска Асизького, який розмовляє з пташками.
Та вже наступної миті його охопила паніка, що розігнала всю маячню. Десь у глибині черепа пульсувала переконаність: він не має жодного шансу проти «них».
Двері, які паламар залишив незамкненими, були за три метри. Шарудіння під органом стало для нього сигналом. Волокін ступив три кроки вбік. Знайшов навпомацки одвірок. Відчинив двері і зник, наче злодій, що вкрав реліквії.
38
Дефанс. Нантер-Парк. Нантер-Університет…[50]
Волокін мчав по автостраді, що перетинала сіру рівнину передмістя й ділила його на дві частини. Він знав цю дорогу. Саме по ній їздив провідувати стару Ніколь, яка колись доглядала його в притулку в Епіне-сюр-Сен. Ці візити він робив майже знехотя. Він не мав ніяких ніжних почуттів до старої виховательки. Не мав бажання віддавати серце сурогату родини. В нього не було батьків. У нього не було їх ніколи. Тож не було ніякого сенсу дурити себе такою брехнею. Волокін волів бути твердим і суворим. А також, у певному сенсі, чистим. Справжнім сиротою. Без будь-якого коріння, без будь-якого минулого.
Щоб відігнати ці думки, він увімкнув радіо. Останні вісті. Там саме точилися балачки про вбивство отця Олів’є. Далеко не завжди напередодні Різдва знаходять у церкві вбитого священика. Волокін був задоволений, слухаючи ці новини. Жодного слова не сказано про вбивство Ґетца. Ані про вбивство Назера. На цей момент засоби масової інформації зосередили увагу на минулому отця Олів’є, він же Ален Манурі, якого судили за сексуальну агресію в 2000 та 2003 роках. Журналісти досить швидко розкопали ці пікантні історії з біографії святого отця. І не дивно, бо той-таки Волокін анонімно надав їм ці відомості по телефону. Він визнав за ліпше спрямувати їх на хибний слід, щоб вони не плуталися під ногами. А в тому, що це хибний слід, росіянин був тепер переконаний. Ішлося не про педофілію. Принаймні не про педофілію в її класичному розумінні.
Режі Мазваєр дуже детально розповів, як доїхати до його майстерні. Звернути в напрямку Порт-де-Женевільє, далі їхати, орієнтуючись на високу трубу, яку не можна губити з виду. Майстерня ремонту автомобілів була поряд із кварталом багатоквартирних будинків, так званим Сіте-Кальдер, розташованим біля самого підніжжя тієї труби.
Звичайно ж, в автомобілі Каздана не могло бути системи орієнтації за допомогою супутникового зв’язку.
І не тільки цієї, а й будь-якої системи, заснованої на найновіших технологіях. Проте росіянинові не знадобилося багато часу, щоб відновити давні рефлекси — ті, без яких годі обійтися, коли керуєш одним із драндулетів вісімдесятих років. Відчуття перемикача швидкостей. Гурчання двигуна. Запах шкіри та мастила в салоні автомобіля. Керування машиною, оперте на відчуття тіла, на відчуття реального. І досить-таки приємні почуття. Його опанувала глибока
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.