Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Порт-де-Женевільє. Він з’їхав з автостради. Заглибився в передмістя. Краєвид, що вражав непривабливістю. Нескінченна низка житлових кварталів і заводів. Коробки кольору металу та багнюки. Світ, який постав із землі і зберіг у собі її шлаки й одноманітними тонами розповідав про генезу скельних порід, генезу металів. То там, то там кровоточили невеличкі рани. Цегляні фасади. Великі панно з червоними літерами: КАЗИНО, РЕСТОРАН. Далі переважання сірого кольору поновлювало свої права.
Росіянин знайшов вулицю Фонтен. Одну з тих комерційних артерій, що тягнуться уздовж житлових кварталів, стиснуті між рядами крамниць і будинків. Багатоквартирні житлові будинки нависали над цією вулицею, роблячи її схожою на водяний рів під мурованою фортецею. Волокін помітив булочну, яка щойно відкрилася, — була сьома година ранку, й вибрав найсвіжіші круасани. Він уже ум’яв ті, що купив у Парижі.
Проїхавши далі по вулиці, він побачив гараж Мазваєра. То були, власне, кілька великих коробок, обладнаних під майстерню. Механік ще не підняв металеву завісу, проте світло пробивалося з-під дверей.
Волокін зупинив машину й постукав у металеву стіну. Він був охайно вдягнений і поголений. Перед тим як виїхати з Парижа, відвідав публічну лазню. Тим закладом користувалися клошари, які хотіли зберегти презентабельний вигляд. Чи справді так було ліпше? Одне він знав напевне: він уже ніколи не повернеться у свою кімнату на вулиці Амело. Надто багато спогадів, надто багато галюцинацій чекали на нього там. Китайські тіні його колишніх уколювань ще були інкрустовані там на стінах у стилі театру острова Балі. Там надто багато такого, що спокушатиме його знову вколоти отруту…
Він знову постукав.
Коли він став під душ, то ним передусім керувало бажання змити із себе кошмар. Ті галюцинації, які він бачив у церкві. Може, він тоді заснув? Може, марив?
Нарешті залізна завіса піднялася.
Режі Мазваєр мав зріст сто дев’яносто сантиметрів і був у комбінезоні шофера, з-під якого визирав вовняний светр. Це був хлопець із широкими плечима і з чорною кучерявою чуприною, що блищала, ніби шовкова. Він привітав гостя широкою усмішкою, яка розтяглася майже до вух і сяяла непорочною, жвавою юністю, що обдавала вас, мов струменем холодної води.
— Ви привезли круасани. Чудово. Заходьте. Я зварив каву.
Волокін пройшов під наполовину піднятою завісою й опинився в гаражі на старий взірець. По центру канава, шини, інструменти й моделі колишніх автомобілів, що були ніби призначені для ліліпутів. Фіат-500, міні-ровер, остен…
— Сьогодні має попит лише такий товар, — кинув Мазваєр із протилежного боку майстерні. — Парижани обожнюють малі автомобілі. Вони в захваті від них!
Власник гаража почистив руки, зануривши їх у відро з піском. Найкращий спосіб очищення шкіри від бензину й мастила. Волокін пригадав: йому теж доводилося застосовувати цей метод, коли він лагодив украдені автомобілі разом із колегами-дилерами.
Кавоварка сичала й булькотіла, стоячи на верстаті між розвідними ключами та викрутками. Пахощі арабіки змішувалися із запахами мастила й бензину.
Мазваєр підійшов, ще потираючи руки.
— Після вашого дзвінка я багато думав. Уся та епоха пройшла в мене перед очима. То був час моєї слави. Я був одним із солістів хору, ви знаєте? І постійно вдосконалював майстерність. Ми давали концерти. А як пишалися мною батьки, не можу вам це передати… Хочете послухати диск? Маю його тут…
На думку, що він слухатиме цей спів, Волокін похолов від жаху.
— Ні, дякую. Ми обійдемося без цього. На жаль, у мене обмаль часу…
Режі здавався розчарований. Він провадив уже серйознішим тоном:
— А проте ви повідомили мені жахливу новину. Як це сталося?
Волокін більше не міг оминути певних подробиць. Він розповів про вбивство, про рани, завдані якимось надзвичайно гострим «шилом», однак цим і обмежився. Нічого не сказав про загадку невідомої зброї. Ані про страждання жертви. Жодним словом не обмовився й про те, що цей злочин започаткував цілу серію вбивств.
Механік розлив каву у філіжанки й усмішка повернулася на його обличчя. Від нього струмувала життєва сила, добрий гумор, від яких і росіянин почувався добре. Цікава деталь: Мазваєр одягнув рукавички з білого фетру.
Волокін схопив круасан. Він був досі голодний як вовк. Це був голод хлопців, які страждають від ломки й у такий спосіб намагаються забути про інший голод, справжній голод, голод крові.
Механік також засунув руку в паперовий пакет і надкусив золотавий ріжок круасана.
— А хто міг це вчинити, на вашу думку?
Росіянин подивився на нього зі змовницькою таємничістю в погляді.
— Не стану від вас приховувати, що розслідувати цю справу виявилося надзвичайно важко. Саме тому ми шукаємо щонайменші ознаки.
— Я теж одна з таких ознак?
— Ні. Але те, що ви недавно розповіли про ЕІ Ogro, мене зацікавило. Я не вперше про це почув. І запитую себе, що може ховатися під цим чудернацьким словом. Ґетц чогось боявся, тут не може бути ніякого сумніву. І таємниця його страху, можливо, якось пов’язана з убивством…
— Не сприймайте надто буквально те, про що я розповів. Це спогади малого хлопчика.
Волокін примостився на велетенському домкраті. Він справді почувався набагато ліпше. Йому подобалося це приміщення, схоже на жарке і знайоме горище. Електричний радіатор працював на повну потужність, схований десь за купою шин.
— Розкажіть про Ґетца, — попросив він. — Про те, як він ставився до голосів, до хору. Понишпоріть на дні вашої пам’яті.
Мазваєр відповів не зразу. Він збирав свої спогади.
— Ґетц прагнув до чистоти, — сказав він нарешті. — Думаю, він був справжнім християнином. — Волокін згадав про розп’яття, що висіло в помешканні на вулиці Ґазан. — Його дорога була дорогою християнського аскетизму. Тому він і
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.