Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ви хочете сказати… Він любив її за голоси?
— Безперечно. Немає нічого чистішого за голос дитини. Бо наше тіло теж чисте.
— Розповідайте далі, будь ласка.
— Ми ще не досягли статевої зрілості. Не знали сексу. Не знали бажань, що були б чітко окреслені. Саме це й подобалося Ґетцові. Я був тоді трохи старший за інших. І зрозумів, що Ґетц любив чоловіків. Думаю, він ставився до свого гомосексуалізму як до чогось брудного. А спілкуючись із нами, він змивав свої гріхи, ви мене розумієте?
Волокін подумки вибудовував нову низку гіпотез. Ґетц ніколи не бруднив дітей своїми бажаннями дорослого чоловіка. Його поведінка з ними була якраз протилежною. Діти очищали його своєю невинністю. Але ж гріхи Ґетца не обмежувалися гомосексуалізмом. Він мав також позаду роки злочинів, тортур, мовчазної співучасті поруч із чилійськими та німецькими різниками…
Голос механіка знову долинув до його вух — тепер він звучав замріяно.
— Ми також були щасливі тим, що були чисті… Ми цього, власне, не усвідомлювали, але навіть те неусвідомлення було однією з ознак нашої чистоти. Ми плели нісенітниці в коридорах. Ми хрипіли, коли треба було заспівати, а тоді раптом, — він клацнув пальцями, — наші дзвінкі голоси здіймалися над нефом і відкривали чистоту й прозорість нашого єства.
Волокін атакував третій круасан. Механікові цей молодик видався аж занадто інтелектуалом. Він закінчив тираду, прошепотівши:
— Авже, ми справді були янголами… Але янголами, над якими нависала загроза.
— І хто ж вам загрожував?
— Не хто, а що. Мутація. Ми знали, що цей стан благодаті не триватиме довго. То був ніби короткий період зачарованого існування.
Молодик у комбінезоні підвівся й ще раз по вінця наповнив свою філіжанку кавою.
— Я часто міркував про цей феномен. Мутація голосу — початок зрілості. А зрілість — це секс. Так, ми втрачаємо янгольський голос тоді, коли наше тіло наповнюється жаданням. Гріхом. У міру того як це зло заполоняє нас, наш голос змінюється. Зрілість — це падіння, втрата раю, в біблійному смислі…
Волокін долив кави й собі. Він відчував, що досяг критичного пункту в розслідуванні, і зручніше вмостився на домкраті.
— Ґетц теж так думав?
— Безперечно. Він із жахом думав про той час, коли в нас почнеться мутація. Я часто думав про нього. Уже згодом, коли мені було двадцять років. Мені знову пригадалися його слова. Я багато чого тоді зрозумів.
Він мовчки випив кілька ковтків кави. Смуток, вочевидь, огортав його, наче пара, що підіймалася з його кухля. Волокіну закортіло скрутити косяк, але він сказав собі, що з цього добра не буде. Бо й без того знав, що знову повернутися у своє минуле — для його співрозмовника велика радість, від якої той не відмовиться за жодних обставин.
Режі знову заговорив якимось далеким голосом:
— Я хибно тлумачив деякі слова, деякі жести Ґетца.
— Які?
— Ну, наприклад, про того знаменитого Ogro, про якого Ґетц мені говорив… Я тоді думав, що той Людожер забирає дітей, які погано співають. Щоб покарати їх. Але тепер думаю, що було навпаки…
— Навпаки?
— Страховище, про яке нам розповідав Ґетц, приваблювали досконалі голоси. Чим ліпше ми співали, тим більше було шансів, що воно нас викраде.
Волокін подумав про Танґі Візеля. Про Юґо Монестьє. Його переконаність знову зміцніла. Історія викрадення дітей, причиною якого був голос. Треба з’ясувати, яким був тембр голосу тих двох хлопчиків та рівень їхньої вокальної досконалості. З’ясувати, чи були вони віртуозами співу.
— Думаю, Ґетц працював із нами, перебуваючи в такому стані постійної тривоги. Він змушував нас трудитися, удосконалював нашу майстерність і весь час боявся, що ми досягнемо надто високої майстерності, почнемо співати надто гарно. Бо ця досконалість неминуче привабить страховисько…
— А ви маєте якісь докази на підтвердження правильності цих припущень?
— Звичайно, ні. — Він подивився на дно філіжанки. — Мої здогади важко назвати… раціональними.
— Слухаю вас далі.
— А тепер про ту знамениту репетицію, про яку я вже згадував. Коли ми вдвох із ним повторювали мою партію в Miserere. Я тоді знову й знову плутався. Я повинен був виконати ту знамениту сольну партію. Не знаю, чи вам відомо…
— Мені відомо. Я музикант.
— Чудово. Отже, я тоді співав, але плутався. Ґетц знову й знову змушував мене повертатися до початку. Він нервував дедалі більше, не відводив погляду від хорів, де стояв орган, так ніби там був іще хтось. Той, хто прийшов послухати мене, ви розумієте?
— Розумію.
— Дуже дивною була тоді поведінка Ґетца. З одного боку, він нервував, коли я брав фальшиві ноти. Але з другого, він начебто відчував полегкість. Так ніби я не витримував якогось випробування, а йому тільки цього було й треба. Однак усе, про що я зараз розповідаю, — це мій теперішній аналіз тих подій.
Волокін уявив собі Людожера, «пожирача голосів», якого особливо приваблювали певні ноти. Мелодійна лінія Miserere.
Мазваєр голосно повторив те, про що Волокін думав мовчки:
— Маю відчуття, що того дня мені пощастило уникнути великої небезпеки. Саме тому Ґетц і плакав. Від хвилювання. А може, й від радості. Я не витримав іспиту й завдяки цьому врятував собі життя. Найбільша іронія була в тому, що невдовзі ми записали диск і під час запису я співав досконало. Але небезпека вже минула…
Волокін систематизував дані, які відклались у його голові. Людожер існував. Вільгельм Ґетц, диригент хору, був його вербувальником.
Через кілька секунд механік заговорив знову:
— Не знаю, чи був тут якийсь
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.