Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Яка історія?
— Історія з Ніколя Жаке. Хлопцем із нашого хору, який зник 1990 року.
— Що ви кажете?
— Його так ніколи й не знайшли. Я пригадую детективів, розслідування, свій страх. У ту пору наші батьки ні про що інше не говорили.
Прокляття, прокляття і ще раз прокляття! Волокін проклинав себе за недбалість. Він цілу ніч нишпорив у минулому церковних хорів. Знайшов колишнього співака, який зміг розповісти йому про Людожера, але знехтував головне: він не з’ясував, чи були в тих хорах інші зникнення.
— Розкажіть усе про ту подію, — звелів він.
— Та тут нема чого розповідати. Одного дня поширилася чутка, що Жаке зник. І по тому більше ніхто ніколи його не бачив. Це все, що мені відомо. Він був такого самого віку, як і я. Тринадцять років. Думаю, поліція схилялася до думки, що він просто втік із дому.
— Він був хороший співак?
— Найкращий. Можу вас запевнити, що він не зупинявся навіть тоді, коли треба було піднятися до найвищої ноти «до» в Miserere. У день запису він охрип. Саме тому сольну партію довелося виконувати мені. За звичайних обставин саме він був нашим провідним сопрано. У ту пору, коли довідався про його зникнення, я сказав собі, але якось дуже туманно, що його забрав Людожер… Його і його голос… Наступного року я пережив мутацію і перестав співати в хорі. Мої тривоги швидко розвіялися.
Волокін допив каву одним ковтком. Вона була ще гаряча, але тіло в нього було холодне, як крига. Він думав про Жаке, який зник, не досягши підліткового віку. Про Танґі Візеля. Про Юґо Монестьє. Що з ними сталося?
Детектив підвів погляд. Співрозмовник говорив далі. Він бачив його, але ніби крізь червону пелену й не чув жодного слова. Його погляд зупинився на рукавичках з білого фетру, й він ухопився за цю деталь, щоб вийти зі свого стану.
— Чому ви в рукавичках?
Мазваєр подивився на руки.
— Давня звичка… У мене алергія, коли я доторкаюся до пластику. Тому, коли перестаю працювати зі своїми моторами та ключами, вдягаю рукавички. Це звільняє мене від необхідності думати, з чого виготовлена та або та річ.
Волокін зрозумів одразу, що Мазваєр збрехав.
Було б дуже прикро, якби ця дрібничка поставила під сумнів усе його свідчення.
Режі Мазваєр застебнув до шиї комбінезон і сказав на завершення:
— Мабуть, мої спогади були надто далекі від чогось конкретного.
— Я вже давно не чув нічого більш конкретного.
39
Сніданок віднині ставав для них важливим ритуалом.
Волокін приніс круасани. Каздан приготував каву.
Двоє партнерів обмінялися відомостями, які їм пощастило роздобути за ніч.
Росіянин подзвонив у двері близько дев’ятої години, знову розбудивши Каздана, — це також стало частиною їхнього ритуалу. Старий вірменин заснув під спогади, у кріслі, коли пробило третю годину ранку. Він більше не пережив ніякого дивного візиту й не поновлював свої історичні дослідження. Він просто провалився в сон, як звичайний собі стомлений дідуган. Він не міг пригадати жодного сновидіння. Чорна діра. І це було добре. Поки він застеляв стіл і крутив млинок для кави, Волокін підсумував результати тієї ночі. Його найістотнішим здобутком було свідчення механіка, колишнього співака одного з церковних хорів, Режі Мазваєра. Це ім’я пробудило якийсь спогад у мозку Каздана. Дивовижно прекрасний голос, який він почув першого вечора в помешканні Ґетца. Хлопчик, що притягував до себе болісні спогади, наче якийсь психічний магніт.
Механік також розповів про ЕІ Ogro і про зникнення ще одного хлопчика, тринадцятирічного Ніколя Жаке, віртуозного співака, який пропав безвісти 1990 року, й це сталося теж у кільватері Вільгельма Ґетца.
Після того як Волокін вислухав це свідчення, він сформулював собі гіпотезу, яка більше нагадувала дитячу казку, ніж серйозне припущення. Органіст, мовляв, вербував винятково обдарованих малолітніх співаків для якогось страховиська, що годувалося голосами. Волокін уже з’ясував: Танґі Візель і Юґо Монестьє також мали голоси, наділені тембром надзвичайної чистоти.
Ще фантастичнішою була теорія Волокіна щодо вбивств:
— Ідеться про помсту. Діти збунтувалися проти цієї системи. Вони вбивають дорослих чоловіків, які працюють на їхнє викрадення. Хто нам сказав, що отець Олів’є також не був «вербувальником»? Я сьогодні ж уранці з’ясую, чи не зникали хлопчики, які співали в церкві Святого Августина й…
— Поки що ти залишишся тут, зі мною.
— Чому?
— Кави?
— Авжеж, кави.
Каздан наповнив дві філіжанки, потім вийшов до ванної, узяв пакетики з пігулками. Депакот. Сероплекс. Пів на десяту ранку. Відставання від звичного розпорядку дня вселяло йому тривогу. Він завжди боявся, що найменше відхилення од призначеного часу перешкодить молекулам розсмоктатися. Запив ліки склянкою води, думаючи про Волокіна: кожен божеволіє по-своєму. Коли він повернувся, росіянин уже ум’яв два круасани.
— Ви мені не відповіли. Яким буде наш план на сьогодні?
— Арно, полковник. Він телефонував зранку. Я не чув дзвінка. Певен, він щось для нас дізнався.
По цих словах він набрав номер відставного полковника й натиснув на кнопку «вільні руки», щоб Волокін також почув їхню розмову. Після трьох дзвінків у кімнаті пролунав гучний, як звук бойової сурми, голос колишнього офіцера.
— Це Каздан. Ти мені телефонував. Маєш якісь відомості?
— Та дещо маю. Я згаяв півночі, викопуючи їх для тебе. Довелося колупати глибоко.
Двоє партнерів обмінялися поглядом. Арно провадив:
— Я не збираюся читати тобі лекцію
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.