Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Каздан утрутився:
— План «Кондор».
— Так точно. Таємні угоди між цими країнами було підписано 1975 року в Сантьяго. Делегація кожної країни, що зібралися тоді за одним «круглим столом», розповіла про свої специфічні методи репресивних заходів. Ці ідеї було взято для спільного застосування. Були організовані спеціальні курси підвищення кваліфікації та практичні заняття з обміну досвідом. Уявляю радість на обличчях багатьох людей в уніформі: адже вони знайшли собі джерело доброго заробітку.
— Я просив тебе навести довідки про французьких офіцерів…
— Підходжу до цього. Вистежувати лівих політиків на територіях чужоземних держав — операція незаконна. І не дуже легка. Крім того, диктатори не тільки хочуть їх прибрати. Вони хочуть примусити їх заговорити. А це передбачає застосування таких специфічних видів діяльності, як «викрадення», «арешт», «тортури». Військові диктатури не дуже обізнані з тонкощами таких дій. Вони мають потребу в радниках. В експертах. Можна було б сподіватися, що вони звернуться до Сполучених Штатів, свого природного союзника, але вони чомусь надали перевагу країнам Європи. У тому що стосується тортур, південноамериканці вирішили звернутися до фахівців найвищої кваліфікації: до нас. Франція мала свіжий досвід у цій галузі: Алжир. Були й інші причини, що штовхали латиноамериканських диктаторів до такої співпраці. Старі члени ОАС[51] знайшли притулок у Латинській Америці. Французька військова місія, що постійно перебувала в Буенос-Айресі, і раніше надавала радників військовим силам Аргентини. Не кажучи вже про присутність генерала Поля Осареса[52] в ролі військового аташе у Бразилії. Тож не дивно, що французька армія та Управління контррозвідки організували в Чилі курси спеціального навчання з 1974 року.
— Курси з навчання тортур?
— Де історичний факт. Нещодавно французькі депутати захотіли створити слідчу комісію, щоб пролити світло на ту скандальну історію. Цю ініціативу 2003 року було відхилено. А вже наступного року Домінік де Вільпен, який був тоді міністром закордонних справ, іще раз заперечив існування будь-якої співпраці між Францією та латиноамериканськими диктатурами.
— Ти міг би знайти прізвища французьких офіцерів, що брали участь в організації того… навчання.
— Я з’ясував три прізвища. З великими труднощами. То був не дуже славний період в історії нашої закордонної політики.
Волокін дістав блокнота.
— Слухаю тебе.
— Усі троє були тоді полковниками. Троє ветеранів алжирської війни. Про одного з них маю точні відомості: П’єр Кондо-Марі, який дослужився до генерала у вісімдесятих роках. У відставці з 1998 року. Живе в Марнес-ла-Кокет.
— Дай його адресу.
Арно продиктував координати генерала й додав:
— Тобі треба буде послатися на поважну причину, щоб потурбувати його.
— Троє вбитих — цього досить чи не досить, щоб вважати причину поважною?
— Я говорю про те, чи наділений ти офіційними повноваженнями, щоб здіснювати це розслідування.
Каздан відповів йому мовчанкою. Колишній офіцер засміявся.
— Добре пильнуй, куди ставиш ноги, Каздане! Цей дід має довгі руки! Він пережив уже не знаю скільки урядів. Наприкінці кар’єри очолював якийсь дуже важливий підрозділ військової розвідки. Справжній найманець.
— А два інші?
— Знаю лише їхні прізвища. Не виключено, що вони вже померли. Це генерал Франсуа Лабрюйєр і полковник Шарль Пі. Першому, якщо він досі живий, має бути близько ста двадцяти років. У нього великий досвід роботи в колоніях. Був в Індокитаї. Потім Алжир, Джибуті, Нова Каледонія… Другий, Пі, має крамольну репутацію. Він молодший. Схоже, що в Алжирі діяв надзвичайно ефективно. Супроти нього Осарес може видатися начальником дитячої колонії.
— А ти не міг би знайти про них іще якісь відомості? Вони мають досьє в архівах, чи не так?
Каздан підвищив голос. Коли він згадував про ці періоди історії, в нього завжди підкочувалася до горла нудота. Арно відповів дуже спокійно:
— Заспокойся. Військове міністерство — це тобі не Who is who.[53] Іще я повинен нагадати, що сьогодні переддень Різдва.
— Це дуже термінова справа, Арно. Якби це було не так, я не набридав би тобі…
— Розумію, старий. А ти анітрохи не змінився.
Як завжди на повен зріст на Аркольському мосту![54]
Каздан усміхнувся.
— Дякую тобі, Арно. Ти зробив добру роботу.
— Це тобі подарунок на Різдво.
Вірменин вимкнув мобільний. Запала мовчанка. Він допив каву й порушив тишу:
— А Різдво справді близько…
— У Росії кажуть: «Син Божий рождається».
— Справді, рождається. — Старий детектив потер долоні. — Гаразд. Їдьмо побачитися з цим генералом.
Я певен, що Ґетц мав якусь інформацію про нього та його колег. Його свідчення могло б стати бомбою, що вибухнула б у лавах нашої доброї старої армії…
— Мушу вам нагадати, що, за словами Гансена, Ґетц з’являвся лише поруч із бошами, в якомусь глухому закутку Чилі. Він не мав ніякого стосунку до французьких експертів. Не існує жодного зв’язку між Ґетцом і цією історією про полковників.
— А я повинен тобі нагадати, що наші поліціянти поставили Ґетца на прослуховування. І що Управління контррозвідки вельми зацікавилося нашими вбивствами. Існує якась логіка в цьому безладі. І ми маємо розплутати цей клубок.
Волокін налив іще кави. Каздан звернув увагу на те,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.