Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ти спав? — запитав він.
— Ні, не спав.
— А душ?
— Я помився у громадських лазнях.
Побачивши вираз обличчя старого детектива, Волокін усміхнувся:
— Усі наркомани мають душу кочовика.
Задзвонив кімнатний телефон. Каздан увімкнув гучномовець. Він не мав тепер таємниць від партнера.
Телефонував Пуйфера, зі Служби кримінального обліку.
— На цьому тижні тобі щастить. Маю ще цікаві результати для тебе.
— Які?
— Сліди взуття. Форт Росні. Вони нарешті завершили аналізи. Їм знадобилося чимало часу. Бо результати виявилися… надто несподіваними.
— То були сліди не від кедів?
— Ні. Зовсім ні. Мене збив тоді з пантелику малюнок підошов. Насправді відбитки треба було читати навпаки. Те, що мені здалося борозенками, було насправді опуклостями. Слідами від шипів…
— Прокляття, не тягни! Що то були за сліди?
— Німецькі черевики. Дуже давні. Черевики з часів Другої світової війни.
— Не можу тобі повірити.
— Постривай, це ще не все. Один хлопець із Форту захоплюється черевиками та їхньою історією. Я надішлю тобі його лекцію про можливість довідатися про те, як відбувалася битва, досліджуючи черевики, які носили…
— Гаразд, надішлеш її мені.
— О’кей. Згідно з висновками того чоловіка — це дуже специфічні черевики. Вони були пошиті під час війни, в провінції Еберсберґ, у Верхній Баварії, і призначалися лише для дітей. Для особливих дітей.
— Тобто?
— Ті черевики виготовляли для лебенсборнів. Так тоді називалися центри, в яких есесівці виводили нову породу малих арійців, щоб реалізувати свою божевільну мрію про створення чистої раси.
Вірменин промурмотів:
— Це безглуздо.
— Технік із Форту був абсолютно категоричний. Він порівняв наші марки з власними моделями. Невдовзі він надішле мені кліше.
— Я зателефоную тобі. Мені треба переварити твою інформацію.
— Облиш цю справу, Дудуку. Повернися до родини й готуйся до святкової вечері.
— Гаразд, гаразд. Бажаю тобі всього найкращого. І дуже дякую.
Щодалі їхня справа ставала заплутанішою. Двоє партнерів несподівано зрозуміли: їхнє розслідування перетворюється на ураган, а вони опинилися в його епіцентрі. Вони не мали жодної можливості вибратися з нього, поки він не вщухне. І також були неспроможні логічно впорядкувати дані, які в божевільному безладі сипалися на них з усіх боків.
Каздан набрав номер, залишивши гучномовець увімкнений.
— Кому ви телефонуєте?
— Верну.
— Але ж він вийшов із гри.
— Мені треба дещо з’ясувати.
Голос капітана пролунав у кухні після шостого дзвінка. Схоже, він не був у захваті, почувши голос Каздана. Цей чоловік уже перегорнув сторінку. Він був заклопотаний тим, щоб належно підготуватися до різдвяної вечері й купити подарунки дітям.
Каздан повернув його думки назад:
— Я хотів би одержати від тебе матеріали допитів оточення. По Ґетцу. По Назеру. По Олів’є.
— Я передав усе Бригаді кримінального розслідування.
— Але ж ти зберіг копії у своєму робочому кабінеті, хіба ні?
— Я зараз не в робочому кабінеті. Й повернуся туди не раніше третього січня.
— Послухай-но мене уважно. Я розумію, ти вже махнув рукою на всю цю історію. Але ще існують двоє детективів, які намагаються її розплутати. Я і Волокін. Ти можеш зробити останнє зусилля? Бо нам украй потрібна твоя допомога!
— А що ви шукаєте конкретно?
— Ми зібрали майже неспростовні докази, що йдеться про дітей. Про дітей-убивць віком від десяти до тринадцяти років. Маємо вже три смерті за чотири дні. Людей убито в різний час, у різних кварталах, розкиданих по всьому Парижу. Неможливо, щоб ніхто нічого не бачив. Десь має бути свідчення, хай навіть непряме, з якого ми довідаємося про ту або ту деталь, про певний знак, який відкриє нам, що на місці злочинів були присутні діти.
Мовчанка на тому кінці лінії. Каздан уявив собі капітана з густими бровами, з повними руками іграшок. А вірменин тепер говорив йому про малих дітей, спроможних убивати й холоднокровно калічити дорослих.
— Схоже, я помітив одну річ, — сказав Верну. — То було абсолютно абсурдне свідчення. Кілька рядків, яким я не надав ваги, але… — Він замовк. Його дихання відлунювало в гучномовці телефонного апарата. — Дозвольте мені з’єднатися з відділком. Я одразу вам перетелефоную.
Каздан поклав слухавку. Волокін дивився на тацю з круасанами. Вона була порожня. Старий детектив підвівся. Відчинив дверцята буфету, дістав звідти пакет із вірменським печивом і поклав його перед росіянином. Молодик засунув руку в пакет і заходився наминати печиво, розсипаючи навколо крихти.
Задзвонив телефон. Каздан підняв слухавку вже після першого дзвінка.
— Мені згадалося, що я прочитав тоді кілька дивних фраз, — сказав Верну. — Учора ввечері, під час подання звіту про опитування, що відбувалося поблизу церкви Святого Августина, шостий учасник моєї групи повідомив про одне свідчення, що здалося йому дуже дивним. То був старий чоловік. Дуже старий… Йому сповнилося щонайменше дев’яносто років. Він мешкає у кварталі Монсо, за п’ять метрів од церкви Святого Августина.
— І що він бачив?
— Згідно зі звітом він готував собі вечерю, а вікно в цей час було відчинене на вулицю. Була четверта година дня, ти відчуваєш зв’язок?
— Розповідай далі.
— Він повідомив, що бачив дітей, які зібралися їхати на костюмований бал.
— Чому він так вирішив?
— Вони були в костюмах баварців. Шкіряні штани, великі черевики, малі капелюхи із зеленого фетру. Старий упізнав ті костюми, бо
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.