Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Але Каздан не сміявся.
— Він сказав, скільки їх там було?
— Троє або четверо. Він не зміг їх порахувати. Схоже, тому дідові бракує клепки.
— А як вони туди поїхали?
— На чорному джипі.
— Дякую, Верну. Можеш надіслати мені протокол?
— Я скажу своїм хлопцям, щоб вони надіслали. Але ж ти знаєш, що опівдні все закривається.
— Я знаю. Щасливого Різдва.
— Успіхів.
Каздан натиснув на кнопку, щоб звільнити лінію. Обоє чоловіків переглянулися. Їм не треба було нічого казати одне одному, після того як побачили перед собою одну й ту саму картину. Діти в зелених капелюхах, у коротких штанцях, узуті в німецькі черевики, сновигають по Парижу, як якісь надприродні створіння. Діти, які застосовують, так чи інак, дерево, з гілля якого був сплетений терновий вінець Христа.
Ні, цим детективам не треба було говорити, щоб прийти до єдино можливого висновку.
Вони мали справу з янголами помсти.
І ті янголи були нацистами.
40
— Це не дуже приємні спогади.
Генерал Філіпп Кондо-Марі стояв, заклавши руки за спину і дивлячись у вікно свого кабінету, у шляхетній позі стратега, який обмірковує план битви. Цим його шляхетність і обмежувалася. Генерал був малим чоловічком, круглим і лисим. Його найприкметніша ознака — надзвичайна блідість. Цей шістдесятирічний чоловік з безкровним обличчям, здавалося, от-от упаде непритомний.
Коли детективи подзвонили у двері вілли в Марнесле-Кокет, вони сказали собі, що ця зустріч із генералом явно не відбудеться. Була неділя, і генерал приймав родину. За шибками вікон діти, стоячи на стільцях, прикрашали різдвяну ялинку, тоді як жінка, очевидно, мати хлопчиків, дочка або невістка генерала, розкладала у вітальні кульки омели. Гірший час для візиту вибрати було годі.
Проте мажордом — кремезний філіппінець у бавовняному спортивному светрі та джинсах — провів їх до сусідньої кімнати, а потім пішов доповісти про них «меш’є».[55]
За кілька хвилин генерал їх прийняв. Полотняні штани яхтсмена, синій пуловер, надягнений поверх білої теніски, морські черевики фірми «Доксайдз». Він, здавалося, був більше готовий до морських перегонів за Кубок Америки, аніж до командування піхотними арміями під час битви.
Тримаючи руки в кишенях, він дуже спокійним голосом попередив:
— Я зможу приділити вам тільки десять хвилин.
Каздан коротко розповів про розслідування, забувши сказати, яка його роль у ньому. Коли він договорив, Кондо-Марі подивився на співрозмовників і обдарував їх усмішкою.
— Пригадую, як під час алжирської війни двоє аркі[56] потрапили в полон до хлопців із Фронту національного визволення. Їх роздягли, катували, потім відпустили. Французькі військові заарештували їх, натомість прийнявши за повстанців. Потім, уже у в’язниці, їх упізнали інші солдати й вирішили, що вони дезертири. Коли їх віддали під суд, вони вже не були схожі ні на кого. Ні на алжирців, ні на французів, ні на військових, ні на цивільних, ні на героїв, ні на дезертирів. — Його усмішка стала ще зосередженішою, сяючи на його порцеляново-білому обличчі. — Ви нагадали мені про тих хлопців.
— Дякуємо за комплімент.
— Ходімо до кабінету.
Вони піднялися на один поверх — широкі дерев’яні сходи, зброя на стінах, і увійшли до великої кімнати з похилою стелею, що була змережана чорними бантинами. Кондо-Марі став біля вікна, вже не чекаючи запитань. Він знав, що йому зробити. Сісти за стіл. Безперечно, він давно вже чекав двох волоцюг, таких, як вони. Двох посланців від Страшного Суду. І тепер змирився з тим, що треба буде виконати свій обов’язок. Відбути покуту перед Різдвом.
— Це не дуже приємні спогади, — повторив він.
Потім, не вагаючись, перейшов у напад:
— У глибині душі весь світ тоді боявся комуністичної навали. Ліпше було мати справу з тими нахабними й відчайдушними американцями, які вже висадилися на Місяць, аніж із Совєтами, що загрожували націоналізувати всю планету. Тому коли в Чилі стався державний переворот, весь світ мовчав. Хоч важко було уявити щось ганебніше. Американці економічно задушили країну, профінансували наймерзенніших покидьків із крайніх правих, намагалися підірвати режим Альенде всіма можливими методами. Ось так і було повалено уряд, обраний демократично і представлений людьми мужніми та достойними.
Каздан був здивований таким пасажем. Він прожив надто довго, аби не знати, що військові рідко дотримуються лівих поглядів. Потім згадав про власні емоції, що опанували його, коли він ознайомився з ефемерною історією народного уряду Сальвадора Альенде. Цього разу людей порядних і людей лихих розрізнити було неважко. І всі герої були на боці червоних.
— Коли військові з організації Patria у Libertad звернулися до нас іще до державного перевороту, ніхто не вагався. Треба було зупинити соціалістів. До того ж ми чудово розуміли, що народний уряд не втримається. А дипломатія завжди ґрунтується на одному принципі — поспішати на допомогу переможцям. Тобто опинитися на потрібному боці якомога раніше й у міру можливості посприяти тому, щоб усе було зроблено «як годиться».
Каздан його урвав:
— Даруйте. Застосовувати тортури означає сприяти тому, щоб усе було зроблено «як годиться»?
Кондо-Марі знову заклав руки в кишені. Йому, як і кожному маленькому чоловічкові, були властиві добре виважені рухи, що надають людині особливої значущості.
— В Алжирі ми засвоїли кілька істин. Тортури — могутня зброя. Ми застосовували їх не з легким серцем, але результати допомагали нам переступити через сумніви. Нема нічого важливішого, як проникнути
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.