Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Запала мовчанка. Кондо-Марі ступив кілька кроків і провадив:
— Усе відбувалося за сприяння посольства Франції. Офіційно ми виконували там місію навчання збройних сил. І це було реальною потребою. Чилійська армія була на дуже низькому рівні. Вона складалася переважно з неосвічених селян, які поміняли плуг на рушницю.
Каздан забив свого цвяха глибше:
— Але ж ви особисто були там для того, щоб навчати чилійців застосовувати тортури, чи не так?
— Так. Нас було троє. Я, Лабрюйєр, Пі. Спочатку ми прибули туди для того, щоб оцінити ситуацію, що склалася на другий день після путчу. Ідея полягала в тому, щоб очистити країну за максимально короткий термін.
— Я ознайомився з багатьма документами, — сказав Каздан, стаючи дедалі агресивнішим. — Стадіон, таємна поліція, ескадрони смерті. Ви там мали повно роботи. У вас кров на руках, генерале!
Волокін кинув на Каздана здивований погляд. Кондо-Марі усміхнувся. Воскова блідість його обличчя здавалася дзеркалом, у яке можна було дивитися.
— Скільки вам років, майоре?
— Шістдесят три.
— Ви служили в Алжирі?
— У Камеруні.
— У Камеруні… Я багато чув про те, що там відбувалося. Певно, ви пережили чимало хвилювань.
— Хвилювання не те слово, яке я вжив би.
Червона пелена поволі заволікала очі Казданові.
Він підвищив голос:
— Ви ходите коло та навколо! Ви прибули в Чилі, щоб навчати катів застосовувати тортури! Тож розкажіть нам те, що ми хочемо почути. Чого саме ви навчали тамтешніх військових? Хто були ваші колеги? Ваші учні? Якими паскудними знаряддями ви користувалися?
Кондо-Марі обійшов навколо письмового столу й сів там, де на його поверхні не було жодного документа. Поклав короткі пальці на бювар із темної шкіри. Ще один точно виважений жест.
— Сідайте, — спокійно запропонував він візитерам.
Вони сіли. Генерал, не кваплячись, сплів пальці рук.
— Ми прибули до країни в березні 1974 року, після першої хвилі насильств. Військові обрали жертвами лівих та іноземців. Можна сказати, ми привезли їм електрику, у прямому значенні цього слова.
Каздан уже все зрозумів. Історія — вічне повернення до початку.
— Вони вже застосовували ці знаряддя, але хаотично. Вони опрацювали метод, який називали «підсмажуванням» і який полягав у тому, що в’язня клали на металеве ліжко й пропускали крізь нього електричний струм. Тобто вони робили це примітивно й грубо. Ми порадили їм користуватися інструментом, який винайшли в Аргентині і який називався «стрекало».
Це було наелектризоване вістря, яке давало змогу виконувати роботу… більш точно. Ми показали їм чутливі місця. Тривалість контакту. Поріг витримки. Суттю нашої науки було довести, що завдавати болю можна швидко. Ефективно. Не залишаючи слідів. Тобто… так би мовити… зберігати науковий підхід. Ми також вимагали, щоб під час кожного сеансу був присутній лікар.
— Скільки часу тривало це навчання?
— Про інших не знаю. Щодо мене, то я був там не дуже довго. Мені пощастило повернутися до Франції вже за кілька місяців.
— Нам розповідали про план «Кондор».
— Наші поради стосувалися всіх операцій, серед яких і справді був план під назвою «Кондор». Перевага електрики полягає в тому, що вона не потребує багато місця. Тогочасні диктатури мали змогу обладнати центри допитів де завгодно. Навіть на чужоземних територіях.
— Ви там були єдиними інструкторами?
— Ні. Ми утворювали щось подібне… до групи. Майстри ремесла тортур, які, можна сказати, з’їхалися потроху звідусіль. Там не тільки навчали, а й здійснювали дослідження. Ті репресії надавали для цього унікальну нагоду. Адже свіжий матеріал був практично невичерпний. Політичні в’язні, яких режим заарештовував у масовому порядку.
— Серед інших інструкторів були колишні нацисти?
Кондо-Марі відповів без найменшого вагання:
— Ні. Колишні нацисти жили далеко від столиці, у глибині пампи або в передгір’ях Кордильєрів. Були й такі, що прижилися в Сантьяго або Вальпараїсо, але на той час вони обіймали високі бюрократичні посади. — Він замовк і, здавалося, заглибився в роздуми, потім провадив: — Тепер, коли я про це подумав, то згадую, що там був один німець, атож. Персонаж справді… моторошний. Але він був надто молодий як на колишнього нациста. Він прибув у Чилі, думаю, десь у шістдесятих роках.
— Як його звали?
— Не пам’ятаю.
— Вільгельм Ґетц?
— Ні. Радше його прізвище закінчувалося на «ман». Гартман. Атож, думаю, його звали Гартман.
Каздан записав прізвище у нотатник, зімпровізувавши орфографію.
— Розкажіть про нього.
— Він переважав нас усіх. І набагато.
— У якому розумінні?
— Він був глибоко обізнаний із технікою страждань… внутрішніх.
— Як це йому вдалося?
— Він здійснював експерименти над самим собою. Гартман був релігійний. Містик, дорогою для якого була дорога покаяння. Фанатик, який жив покараннями і задля покарань. Він калічив себе. Він себе катував. Справжній псих.
— Він віддавав перевагу якимось конкретним засобам?
— Він був одержимий відсутністю слідів, ознак, шрамів. Ця потреба була якось пов’язана з його релігійним кредо — пошана до тіла, до його чистоти. Я вже не дуже добре це пам’ятаю. У всякому разі, він віддавав перевагу електриці та іншим, набагато незвичайнішим, методам.
— Як, наприклад?..
— Хірургія. Неінвазивні методи, про які в ту пору ходили дуже туманні чутки. Хірургічні втручання без розтину тіла, здійснювані крізь природні отвори: рот, ніздрі, вуха, анус, вагіну… Гартман говорив про страхітливі речі: розжарені зонди, про дріт зі згорнутими гострими гачками на кінцях, які розкриваються всередині органічних порожнин
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.