Читати книгу - "Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Каздан здригнувся. Ця розповідь мала безпосередній зв’язок з убивствами їхніх жертв — проколотими барабанними перетинками. Франс Одюсон, експерт з отоларингології, говорила про якийсь таємничий інструмент, що проколов барабанні перетинки Ґетца й не залишив після себе жодної частинки металу.
— А який він був, яку мав фізичну зовнішність?
Кондо-Марі нахмурив брови. Світло з вікна заграло на його блискучій лисині, що, здавалося, плавилася, мов свічка.
— Не розумію вас. Невже ці давні історії становлять якийсь інтерес для вашого розслідування?
— Ми переконані, що ключ до вбивств треба шукати в минулому Чилі. Тому відповідайте. Якої зовнішності був Гартман?
— Він був енергійний і жвавий, наче юнак, хоч йому було не менш як п’ятдесят. Чорна чуприна, дуже густа, і невеличкі окуляри, що надавали йому схожості зі студентом соціології. А взагалі, то був дивовижний екземпляр. Знаєте, мені довелося чимало подорожувати в житті. Зокрема й у Південній Америці. Це земля, на якій можна побачити все, і все там може статися. Гартман був справжнім продуктом тих пустельних і досі диких територій.
— Це все, що ви зберегли в пам’яті? Може, пригадаєте якусь деталь, що допомогла б нам упізнати його?
Генерал підвівся. Щоб розім’яти ноги. І пробудити спогади. Він знову став біля вікна. Мовчанка.
— Гартман був музикантом.
— Музикантом?
Малий чоловічок стенув плечима.
— У Німеччині він навчався в Берлінській консерваторії. Був музикознавцем і мав свою теорію в цій галузі.
— Яку?
— Він вважав, що катувати людей треба під музику. Що таке джерело радості підсилює операцію придушення волі. Ці два суперечні потоки — музика та страждання — ефективніше ламають катовану людину. Він говорив також про навіювання…
— Про навіювання?
— Так. Він обстоював ідею, що потім в’язень, почувши навіть тихі звуки музики, відразу переходить у стан жертви, готової говорити. Він казав, що треба отруїти душу. Такий це був моторошний жартівник.
Каздан не мав потреби дивитися на Волокіна, аби переконатись у тому, що вони обидва подумали про одне й те саме.
— А вам доводилося чути в ті дні про лікарню, де людей різали по-живому під звуки хорової музики?
— Мені розповідали про багато жахіть, але про таке не чув.
— Лікарями там були німці.
— Ні. Це мені ні про що не нагадує.
— А ім’я Вільгельма Ґетца вам про щось нагадує?
— Ні.
Каздан підвівся, росіянин наслідував його приклад.
— Дякую, генерале. Ми хотіли б допитати генерала Лабрюйєра й полковника Пі. Ви не знаєте, де їх можна знайти?
— Ні, не знаю. Я не бачився з ними вже тридцять років. Думаю, їх уже немає серед живих. Не знаю, що ви шукаєте в тих давніх історіях, але для мене вони давно померли й давно поховані.
Каздан нахилився до малого чоловічка. Він був вищий від нього на три голови.
— Вам треба було б піти на екскурсію до моргу. Тільки там, я думаю, ви зрозуміли б, що ці історії досі живі.
41
— Ви маєте якусь проблему з Алжиром?
— Ні.
— Не вірю. Коли генерал про це заговорив, ви мало не почали все трощити. Ми могли втратити важливого свідка через вашу дурну поведінку.
— Але ж усе закінчилося добре, чи не так?
— Тільки не завдяки вам. Наступних військових допитуватиму я сам.
— Не заперечую. Ти ще хлопчик, і ці проблеми тобі невідомі.
— Саме це й допоможе мені бути стриманим і нейтральним під час допиту. А ви, схоже, надто вразливий у цьому плані.
Каздан нічого не відповів. Його пальці стискали кермо, погляд був спрямований на автостраду. Через якийсь час Волокін запитав:
— Що там відбувалося, в Камеруні?
— Нічого. Усім до цього байдуже.
Волокін коротко засміявся.
— Ну, гаразд. То що ми робимо далі?
— Ми розділимося. Я займуся Гартманом.
— Німцем? Але ж це тільки псих із далекого минулого і з країни, що лежить за дванадцять тисяч кілометрів звідси…
— Той суб’єкт поєднує в собі три важливі для нас реалії. Тортури. Релігійність. Музику. Для мене цього достатньо. Можливо, саме проти нього хотів свідчити органіст.
— Кондо-Марі сказав нам, що в ту пору тому суб’єктові було п’ятдесят років. Отже, тепер йому не менш як вісімдесят…
— Я хочу пройти цей шлях.
Волокін знову засміявся здушеним сміхом:
— А я? Мені зайнятися адвокатами?
— Саме так. Знайди того законника, з яким розмовляв Ґетц. Знайди також якусь інформацію про інших чилійців, що прибули до Франції з Ґетцом. Зателефонуй Веласко. Ті хлопці живуть десь у Франції, і вони мають що нам сказати. Як тільки я закінчу з німцем, я приєднаюся до тебе.
— Зупиніть машину, я вийду. Трохи далі, біля інтернет-кафе.
Вони доїхали до Порт-Сен-Клу. Каздан звернув на Авеню-де-Версай і через кілька метрів зупинився. Інтернет-кафе мало досить скромний вигляд. Вітрина без освітлення, кілька мерехтливих екранів, перед якими розсілися хлопчаки.
— Ти певен, що в тебе щось вийде?
— Цілком. Маючи перед собою екран і телефон, я знайду все що завгодно.
— А ти метикуватий, хлопче.
Волокін радше вистрибнув, аніж вийшов із машини. Він нахилився,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Miserere (Псалом п’ятдесятий), Жан-Крістоф Гранже», після закриття браузера.