Читати книгу - "Служниця, Фріда МакФадден"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
завжди обідаємо разом щопонеділка й щочетверга в ресторації «У
Крістен»… Але вона так і не з’явилася. Чи все гаразд?
— Так, — брешу я. — Усе чудово.
Патріс підтискає губи.
— Що ж, мабуть, вона просто забула. Я завжди знала, що в Ніни
вітер у голові гуляє.
Гуляє, еге ж. Утім я жодним чином не коментую цього твердження.
Очі жінки зісковзують на телефон, що його я тримаю в руці.
— Це той телефон, що вам дала Ніна?
— Так. Саме той.
Вона закидає голову й регоче.
— Маю визнати, що з вашого боку дуже люб’язно дозволяти їй
постійно тримати вас на короткому повідці. Не знаю, чи на вашому
місці я взагалі таке витримала б.
Знизую плечима.
— Вона переважно надсилає мені повідомлення. Усе не так уже й
погано.
— Я не про це. — Вона киває на телефон. — Я про отой застосунок-маячок для відстежування місцеперебування, що його вона встановила.
Вас не доводить до сказу думка про те, що вона стежить за кожним
вашим кроком?
У мене виникає враження, що я отримала попід дих.
Ніна відстежує місцеперебування мого телефона? Та якого дідька?
Оце я дурепа. Певна річ, вона просто мала щось таке утнути. Усе
цілком логічно. Тепер я розумію, що в неї не було потреби порпатися в
моїй сумочці, шукаючи ту програмку з вистави, або телефонувати
додому ввечері, коли ми були в театрі. Вона й без того точно знала, де
я є.
— Йой… — Патріс затискає долонькою рота. — Перепрошую! Ви не
знали?
Мені кортить щосили вгатити ляпаса по цій нафаршованій батоксом
пиці. Я не можу стверджувати напевне, чи вона справді вважає, буцімто я не знала про маячок у телефоні. Проте вигляд у неї такий, наче їй дуже приємно, що саме їй випало мене про це сповістити.
Відчуваю, як холодний липкий піт виступає в мене на потилиці.
— Перепрошую, — бурмочу я.
Проштовхнувшись повз Патріс і полишивши візок з продуктами, мчу
на парковку. Лишень коли опиняюся просто неба, до мене
повертається можливість дихати. Нахиляюся, спершись руками в
коліна, і стою так, допоки не нормалізується ритм дихання.
Розгинаюся — і бачу, як з парковки швидко виїжджає якась автівка.
Упізнаю білий «лексус».
Викапаний Нінин.
А тоді в мене знову дзвонить телефон.
Рвучко витягаю його із сумочки. І знову на екрані напис про
прихований номер. Гаразд, якщо вона хоче зі мною поговорити, то
нехай собі, хай скаже те, що хоче сказати. Якщо вона зараз
погрожуватиме й називатиме мене розлучницею… хай собі.
Натискаю на клавішу, приймаючи виклик.
— Слухаю. Ніно, це ви?
— Алло! — гукає в слухавці веселий голос. — Хочемо повідомити, що у вас добігла завершення дія автострахування…
Відсуваю телефон від вуха і, не ймучи віри самій собі, дивлюся на
екран. Це була не Ніна. Це бісові спамери. Я зробила з мухи слона.
Однак у мене все одно не виходить позбутися відчуття того, що я в
небезпеці.
РОЗДIЛ ТРИДЦЯТЬ ШОСТИЙ
Ендрю сьогодні ввечері затримується на роботі.
За чверть сьома від нього надійшло сповнене каяття повідомлення.
Проблеми на роботі. Застряг тут принаймні ще на годину. Вечеряй без мене.
Я надіслала йому відповідь.
Без проблем. Обережно за кермом.
Але в душі я відчувала гостре розчарування. Мені дуже сподобалася
ота наша з Ендрю вечеря тоді, на Мангеттені, і я спробувала була
відтворити одну з тих страв, що ми ними смакували тоді у
французькому ресторані. Стейк au poivre — стейк з перцем по-французькому. Я скористалася чорним перцем-горошком, який
придбала в супермаркеті (коли мені вистачило снаги туди
повернутися), додала подрібнену цибулю шалот, коньяк, червоне вино, яловичий бульйон і жирні вершки. Аромат був просто дивовижний, але
ще година чи дві для моєї страви стануть вироком: розігрітий стейк —
зовсім не те, що свіжий. Отже, іншого вибору, окрім як смакувати цією
дивовижною вечерею на самоті, у мене не було. І тепер, коли клацаю
канали телевізора, враження в мене таке, що та смакота каменюкою
лежить у мене в шлунку.
Мені не подобається залишатися в цьому будинку на самоті. Коли
поряд Ендрю, з’являється відчуття, що це справді його будинок. Але
коли його немає, це місце просто-таки смердить Ніною. Аромат її
парфумів сотається з кожної шпарини, з кожного закутка — вона
помітила територію власним запахом, наче тварина.
Хай навіть Ендрю казав мені цього не робити, я влаштувала
генеральне прибирання, повернувшись із закупів, — усе заради того, щоб
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Служниця, Фріда МакФадден», після закриття браузера.