Читати книгу - "Служниця, Фріда МакФадден"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
відчуваю.
Хоч як огидно поводилася Патріс там, у супермаркеті, вона зробила
мені величезну послугу. Ніна справді за мною стежила. Я знайшла
застосунок-маячок у якійсь течці на смартфоні, куди зазвичай ніколи
не зазирала. І негайно його видалила.
Але досі не можу позбутися відчуття, що вона за мною шпигує.
Заплющуюся і згадую почуте сьогодні вранці попередження Ензо.
«Ти повинна звідси поїхати. Ти в жахливій небезпеці».
Він боявся Ніни. Я бачила це в його очах, коли ми розмовляли, а вона
опинялася десь поблизу.
«Ти в жахливій небезпеці».
Намагаюся притлумити хвилю нудоти, яка підступає до горла.
Вона поїхала.
Але, можливо, досі здатна мені зашкодити.
Сонце вже сіло. Дивлячись у вікно, я бачу власне відображення в
шибі. Я зводжуся з канапи й підходжу до вікна. Серце калатає.
Притискаюся чолом до прохолодного скла, вдивляючись у темряву
там, надворі.
Це що, автівка зупинилася за брамою?
Мружуся, вдивляючись у потемок і намагаючись зрозуміти, ввижається мені чи ні. Мабуть, можна було вийти та глянути, що там
таке. Але ж це означає, що доведеться відімкнути двері будинку.
Утім, що з нього користі, з того замка, якщо в Ніни все одно є ключ?
Думки мої уриває дзвінок мобільного. Телефон я залишила на
кавовому столику. Квапливо беру його, боячись пропустити дзвінок, —
і знову бачу на екрані напис «номер абонента приховано». Хитаю
головою. Знову спамери. От тільки їх мені бракувало.
Натискаю зелену кнопку, приймаючи виклик. Авжеж, зараз у
слухавці знову пролунає отой набридливий запис. Але натомість чую
спотворений перетворювачем голос.
— Тримайтеся якнайдалі він Ендрю Вінчестера!
Я голосно втягую повітря.
— Ніно, це ви?
Не можу визначити, чоловік мені телефонує чи жінка, а тим паче, чи
це справді Ніна. Аж тоді на іншому кінці дроту лунає клацання, й у
слухавці западає тиша.
Сковтую слину. Досить уже з мене цих Ніниних ігрищ. Починаючи
від завтра, я зроблю цей будинок своїм. Я покличу майстра, щоб
змінив замки на дверях. А сьогодні спатиму в головній спальні. Досить
уже цієї дурні з ночівлею в кімнаті для гостей. Я тут більше не гостя.
Ендрю сказав, що сподівається, наче в нас щось вийде.
Отже, тепер це й мій будинок.
Рушаю до сходів, перестрибуючи через дві сходинки, підіймаюся
нагору й дістаюся нарешті тієї задушливої комірки під самісіньким
дахом — своєї теперішньої спальні.
От лишень відсьогодні це вже не моя спальня. Зараз спакую речі й
переберуся донизу. Це мої останні відвідини комірки, здатної
викликати напад клаустрофобії, із цим дурнуватим замком ззовні на
дверях.
Витягаю одну із сумок з гардеробу. Починаю вкидати туди свій одяг, не утруднюючи себе тим, щоб його складати як годиться — адже мені
треба буде всього лишень спуститися поверхом нижче. Певна річ, доведеться попросити дозволу в Ендрю, перш ніж прибрати Нінині
речі із шафок там, унизу. Але він не може розраховувати, що я й надалі
житиму в цій комірці. Це жорстоко. Це ж бо не кімната, а камера
тортур якась.
— Міллі? Що це ти робиш?
Голос, який лунає за спиною, мало не викликає в мене серцевий
напад. Схопившись за груди, озираюся.
— Ендрю, я не чула, як ти зайшов.
Він кидає погляд на мою сумку.
— Що тут відбувається?
Я вкидаю до сумки бюстгальтери, які досі тримала в руках.
— Ну… я подумала, що можу перебратися донизу.
— Ага…
— Ти… ти не проти?
Раптом відчуваю зніяковіння. Я припускала, що Ендрю буде не
проти, але, можливо, поквапилася з такими припущеннями.
Він ступає до мене крок. Закушую губу так, що аж боляче стає.
— Певна річ, не проти. Я й сам збирався це тобі запропонувати. Але
не був упевнений, чи ти погодишся.
Я розпружуюся.
— Погоджуся, певна річ. Я… у мене був важкий день.
— Чим ти займалася? Я бачив книжки на кавовому столику. Ти
читала?
От би я насправді сьогодні лише читала.
— Правду кажучи, я не хочу про це говорити.
Він підходить ще на крок і тягнеться до мене. Пучкою пальця
окреслює лінію моєї щелепи.
— Може, мені вдасться примусити тебе про все забути?
Я здригаюся від цього доторку.
— Закладаюся, що вдасться…
І йому справді це вдається.
РОЗДIЛ ТРИДЦЯТЬ СЬОМИЙ
Навіть попри те, якою незручною є моя лежанка, порівняно з
неймовірним матрацом у кімнаті для гостей, я вирубаюся майже
одразу після того, як ми з Ендрю кохаємося. Засинаю в його міцних
обіймах. Я ніколи навіть припустити не могла, що кохатимуся в цій
кімнаті. А надто зважаючи на те, що Ніна категорично заборонила мені
приводити гостей.
Що ж… як виявилося, правило це не дуже їй зарадило.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Служниця, Фріда МакФадден», після закриття браузера.