Читати книгу - "Секретний фарватер, Леонід Дмитрович Платов"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Олафсон постояв трохи біля фальшборту, вдивляючись у туман, що обступив судно.
— Йшли б відпочити, херре Олафсон, — турботливо сказав капітан. — Запрошу на мостик, коли розійдеться туман. Та ви самі бачите: простоїмо напевне цілу ніч!
Простягнувшись на своїй койці, старий лоцман уявив собі, як у віддаленому кубрику здують одне на одного цуценя і приставлений до нього матрос. Ну й служба! Щеня стерегти!
Олафсон усміхнувся.
Поскрипував якірний ланцюг. З тихим плюскотінням оббігала судно хвиля.
Так минуло близько години. Лоцман не спав.
Раптом він почув скрадливі кроки. Хтось зупинився біля дверей. Постояв хвилину чи дві, тамуючи подих. Потім — дуже повільно — повернув ключ у замку. Олафсона замкнули!
Он воно, виходить, як обернулися справи! На кораблі було двоє полонених цуценя і лоцман!
Гнів оволодів Олафсоном. Будучи чутливим до лестощів, він тим гостріше сприймав образи. Бач, як? Його, уславленого лоцмана, “короля усіх норвезьких лоцманів”, прирівняли до дурного цуценяти-пустобреха!
Він хотів було швиргонути в двері важкими резиновими чобітьми, але одумався. Яка користь бешкетувати? Двері замкнені, треба вилізти через вікно, та й тільки. Але тепер уже неодмінно вилізти!
(Крім усього, Олафсон був ще й цікавий).
Каюта його, на щастя, містилася в надпалубній надбудові. Він виждав, поки злодійські кроки віддаляться. Погасив світло. Якнайобережніше, намагаючись не шуміти, віддраїв ілюмінатор. Той був досить широкий, і Олафсон, сопучи й крекчучи, проліз через нього.
Воно й не дуже солідно для “короля лоцманів”! Та що поробиш? Іншого виходу немає.
Корабель — на якорі. Довкола — як у погребі: затхло, холодно, нічим дихати.
Олафсон стояв нерухомо, розкинувши руки, притиснувшись спиною до надбудови на спардеку.
Він припустився помилки. Треба було трохи виждати, не одразу виходити із світла.
Зараз, стоячи в кромішній тьмі, він сприймав навколишнє тільки на слух.
Щось тривожне відбувалося на кораблі, якесь метушливе нервове порання. Тут і там гупали матроські чоботи. На палубі, мимо Олафсона, поволокли щось важке. Хтось стиха вилаявся.
Голос капітана — з мостика:
— Замкнули лоцмана?
Голос Однорейсового моряка — з напівбака:
— Замкнули, як ваші збереження в банку!
Сміх. Олафсон стиснув кулаки.
Його очі поступово звикли до білуватої імли. Він уже розрізняв тіні, що шастали мимо. То були силуети матросів, які пробігали по палубі. Потім — майже навпомацки — він піднявся на кілька сходинок трапом, щоб збільшити поле обзору.
— Ага! Ось він! — крикнули поруч.
Олафсон зіщулився. Та це стосувалося не його.
На відстані нівкабельтова зненацька, як спалах беззвучного пострілу, з’явилася пляма.
У центрі цієї світлої плями погойдувався підводний човен. Туман обступив його з усіх боків. Човен був немовби всередині гроту, склепіння якого низько нависали над ним, майже торкаючись верхівки антени,
— Кранці — за борт! — голос капітана.
Але підводний човен наблизився лише на відстань десяти-п’ятнадцяти метрів і зупинився, утримуючись на місці ходами.
Олафсон побачив, що матроси товпляться біля протилежного борту. Виходить, кранці вивішують не для підводного човна. Для кого ж?
Підводники, що стояли в огородженні бойової рубки, покликали каштана. Той відповів. Розмовляли по-німецьки. Олафсон зрозумів, що очікують прибуття ще одного корабля. Зустріч з ним чомусь не відбулася минулої ночі.
— Англійцеві годилося б бути пунктуальнішим, — сказав капітан.
— Його могли затримати англійскі військові кораблі, — відповіли з човна.
Англійця — англійські військові кораблі? Незрозуміло!
Раптом у морі блиснуло світло. Погасло. Знову блиснуло. Морзить!
— Ну, нарешті! — сказав полегшено капітан.
Над головою брязнули жалюзі прожектора. Він прорубав у тумані вузький коридор, і на далекому кінці його Олафсон побачив судно, що повільно підпливало.
Наблизившись, англійський корабель став біля самого борту норвезького транспорта. Завели швартови кінці. Уночі! У тумані! Маневр, що й казати, не легкий, але його виконали добре. Правда, у шхерах, особливо під прикриттям острова, хвилі майже не було.
Перевантажування — з англійського транспорта па норвезький — відбувалося при світлі ламп, встановлених у трюмах під ковпаками, щоб їх не було видно згори і з моря.
Ковші пролітали над головами, наче велетенські зловісні птиці. У повітрі іскрилися міріади піднятих водяних крапель.
Люди рухалися у цій імлі, що світилася, як безплотні тіні, як душі утоплеників.
Олафсону захотілося перехреститись. Чи не ввижається це йому?
Матроси обох транспортів працювали мовчки. Лише коли-не-коли лунали, підганяючи їх, вигуки боцманів.
Олафсон озирнувся. Підводний човен змінив позицію, погойдуючись уже із зовнішньої сторони шхер. Зрозуміло! Прикриває кораблі, що перевантажувалися, від можливого нападу з моря. Високий берег материка, очевидно, не вважався небезпечним. Олафсон пригадав, що поблизу немає населених пунктів.
Але те, що відбувалося, не можна пояснити! Адже Англія і Німеччина перебувають у стані війни. І ось в одному із закутків шхер зійшлися англійський транспорт і німецький підводний човен! їх розділяє тільки норвезьке судно, — Норвегія нейтральна.
У проріхах туману над головою чорніло небо, наче проталини в снігу. Невдовзі небо почне бліднути.
Вигуки, що підганяли матросів,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Секретний фарватер, Леонід Дмитрович Платов», після закриття браузера.