Читати книгу - "Острів Тамбукту, Марко Марчевський"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Обличчя жерця тепер здавалось блідим і ще старішим, очі дивилися не так гостро, а в рухах помічалася втома й стареча кволість. Зараз він нагадував людину, що покорилась владі каламутних хвиль бурхливої гірської річки. Тільки брови старика, натерті сажею, раз у раз сіпались.
— Це все з великого човна? — запитав.
Боамбо кивнув головою.
Арикі знову окинув поглядом ящики й мішки. Помітивши рушниці, що стояли під стіною, запитав:
— А це що?
Я пояснив йому.
Він довго не зводив очей із зброї, не наважуючись підійти ближче. Потім, побачивши на галявині свиню, яка разом з поросятами рилася в землі, раптом сказав мені:
— Вбий свиню!
Я відмовився. Навіщо даремно вбивати корисну тварину? Жрець ще встигне й так переконатися, що гвинтівка справді могутня зброя. Помітивши мої вагання, Арикі почав задиратися:
— Значить, не можеш!
Не промовивши ні слова, я взяв гвинтівку, зарядив і підійшов до дверей. Свиня мирно копирсалася в корінні якогось дерева метрів за п'ятдесят від мене. Я прицілився й вистрілив. Бідолашна тварина кинулась було тікати, але ноги в неї підломились, і вона, перекинувшись кілька разів, затіпалася в агонії.
Я повернув голову. Арикі, затуливши обличчя, лежав на нарах, не наважуючись підвестись, і колотився всім тілом, мов у пропасниці, ніби куля влучила не в свиню, а в нього.
— Встань! — гукнув я до жерця. — Свиня вбита. Піди подивись.
Він підвів голову і прошамкав, показуючи очима на гвинтівку:
— Кинь стрілу! Кинь!
Я приставив рушницю до стіни. Тільки тоді Арикі встав і підійшов до дверей.
— Ну, що скажеш? — запитав я.
— Бачу, що пакегі каже правду, — буркнув жрець. Потім, трохи заспокоївшись, запитав, як мовою пакегі зветься така стріла.
— Гвинтівка, — відповів
— Скільки гвинтівок мають пакегі?
Я показав пальці на обох руках.
— Леон-да.
Про мисливські рушниці промовчав.
— А скільки одержить Арикі? — запитав жрець.
— Не знаю. Всі гвинтівки належать ось цьому панові. — Показав на Сміта.
— Ні! Всі гвинтівки будуть табу,[19] — заявив Арикі.
Я пояснив йому, що за звичаями пакегі, все майно на яхті належить Сміту. Арикі наїжився. Він сказав, що тут звичаї пакегі нічого не варті. Плем'я, мовляв, має свої звичаї, і всі повинні їх дотримувати. Пакегі теж… Чому ми поспішили перетягти все до цієї хатини? Чому не запитали в нього?
— Пакегі не винні, — втрутився в розмову Боамбо. — Це я порадив їм скласти все в лібаті орованді.
— А чому ти не порадився зі мною? — напустився на нього Арикі.
— Тому що ти спав як убитий.
— «Як убитий!» — передражнив його жрець. — Ти б хотів, щоб я вмер, але Дао воскресив мене. Так-так! Я був мертвий і знову воскрес! Мене не так легко позбутися! Я забираю всі гвинтівки! До однієї!
— Навіщо Арикі стільки зброї? — здивувався Боамбо.
— Покидаю у Велику воду. Це страшна зброя. Однією гвинтівкою можна перебити все плем'я.
— Арикі зараз не говорить, як рапуо, — докорив йому вождь. — Ніхто не збирається вбивати наших людей. А гвинтівки ми роздамо найкращим мисливцям, і вони під час великого полювання заб'ють багато кро-кро.
Арикі промовчав.
Сміт напружено стежив за розмовою, не розуміючи жодного слова. А коли жрець з вождем замовкли, він запитав, чому вони сперечаються.
— Ніяк не поділять ваше добро, — відповів я жартома.
Зметикувавши, в чому річ, Сміт негайно добув з ящика пляшку коньяку. Очі головного жерця заблищали.
— Я тільки покуштую, — прошамкав він, прикладаючись до пляшки. Коньяк весело забулькав у нього в горлі. Випивши півпляшки, Арикі подав решту вождеві, смачно плямкаючи:
— Тацірі! Пакегі — народ розумний. Одного тільки хочу від них: щоб слухали мене.
І тут же запросив Сміта і Стерна жити в нього, бути його гостями.
Сміт просяяв від радості. Значить, він житиме під одним дахом з Арикі! Чудово! Він жерцеві безмежно вдячний і тому хоче щось подарувати йому…
Порившись в одній із скринь, Сміт дістав невеличке дзеркальце і бронзовий браслет і урочисто підніс їх головному жерцеві.
— Скажіть, що я йому безмежно вдячний, — попросив мене Сміт.
— Можу сказати тільки, що ви йому вдячні. А «безмежно» сказати не можу.
— Чому?
— Тому що в зангській мові слова «безмежно» немає. А коли и є, то я його-не знаю.
— Шкода, сер… Тоді скажіть, що я йому щиро вдячний, хоч це й не одне й те саме. Або краще скажіть, що я приймаю його пропозицію із щирою вдячністю.
— «Щира вдячність» мені сказати неважко, але майте на увазі, чим щиріша ваша вдячність, тим дорожче вона вам обійдеться.
— Як це? — здивувався Сміт.
— Дуже просто. Чим більше у вас буде причин дякувати йому, тим більше доведеться робити подарунків.
— Ну, коли так, — сказав Сміт, — то перекладіть, що я йому просто вдячний.
Тим часом Арикі встиг надіти браслет на ногу і попросив ще пляшку коньяку.
— Ви мали рацію, — сумно посміхнувся Сміт. —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Острів Тамбукту, Марко Марчевський», після закриття браузера.