Читати книгу - "Королева Марго, Олександр Дюма"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Про парфуми? — сказав Генріх, усміхаючись.
— Так, сір... про парфуми! — відповів Рене, роблячи якийсь дивний рух на знак згоди.
— Говоріть, слухаю вас, ця справа мене завжди дуже цікавила.
Рене подивився на Генріха, намагаючись прочитати в його незбагненній думці те, чого Генріх не сказав словами, але, побачивши, що це марне намагання, говорив далі:
— Один з моїх друзів, сір, прибув з Флоренції, він багато займався астрологією.
— Так, — перебив Генріх, — я знаю, що астрологія — пристрасть флорентійців.
— Разом з найвдатнішими вченими він склав гороскопи головніших високопоставлених осіб Європи.
— Он як! — сказав Генріх.
— А що дім Бурбонів на чолі найвисокопоставленіших, бо походить від графа де Клермона, п’ятого сина Людовіка Святого, то ваша величність можете бути певні, що не забули й про ваш гороскоп.
Генріх почав слухати уважніше.
— І ви пам’ятаєте той гороскоп? — сказав король Наварський з усмішкою, яку спробував зробити байдужою.
— О, — сказав Рене, — ваш гороскоп не з тих, які забуваються.
— Справді? — сказав Генріх з іронічним жестом.
— Так, сір. Вашій величності, згідно з пророкуванням гороскопа, призначена найблискучіша доля.
В очах молодого принца мимоволі сяйнув блиск, але він зараз же і погас в хмарі байдужості.
— Усі ці італійські оракули підлесливі, — сказав Генріх. — А коли говорять про підлесливість, говорять про неправдивість. Чи не пророкується там, що я буду командувати арміями?
І він зареготався. Але спостерігач, не такий зайнятий самим собою, як Рене, помітив би вимушеність цього сміху.
— Сір, — холодно сказав Рене, — гороскоп провіщає більше.
— Чи не провіщає він, що я на чолі якоїсь з тих армій здобуватиму перемоги?
— Більше, сір.
— Ну, — сказав Генріх, — побачите, що я буду завойовником.
— Сір, ви будете королем.
— Я, чорти б його взяли, — сказав Генріх, намагаючись побороти шалене биття серця, — а хіба ж я не король?
— Сір, мій друг знає, що обіцяє; ви не тільки будете королем, ви будете царювати.
— То, значить, — сказав Генріх тим самим насмішкуватим тоном, — вашому другові знадобилось десять екю золотом, так, Рене? Адже таке пророцтво дуже приємне для самолюбства, надто в теперішні часи. Ну, Рене, я не багатий, отже дам вашому другові п’ять екю зараз, а решту п’ять тоді, коли пророцтво справдиться.
— Сір, — сказала пані де Сов, — не забудьте, що ви вже обіцяли й Даріолі, не обтяжуйте себе занадто обіцянками.
— Пані, — сказав Генріх, — коли прийде той час, я сподіваюсь, що до мене ставитимуться, як до короля, і кожен буде задоволений, якщо я виконаю половину того, що обіцяв.
— Сір, — знову почав Рене, — я кажу далі.
— А, то це ще не все? — сказав Генріх. — Добре: якщо я буду імператором, я дам удвоє більше.
— Сір, друг мій приїхав з цим гороскопом з Флоренції, відновив його в Парижі, мав ті самі результати і довірив мені таємницю.
— Таємницю, що цікавить його величність? — жваво спитала Шарлотта.
— Я гадаю, — сказав флорентієць.
„Він підшукує слова, — подумав Генріх, нічим не допомагаючи Рене, — щось, певне, таке, про що важко сказати“.
— Та кажіть же, — почала знову баронеса де Сов, — про що мова.
— Мова йде, — сказав флорентієць, зважуючи кожне слово, — з приводу чуток про отруєння, які вже давненько ходять при дворі.
Легке здригання ніздрів короля Наварського було єдиною ознакою зростання його уваги до несподіваного повороту розмови.
— І ваш друг флорентієць, — сказав Генріх, — знає про отруєння якісь новини?
— Так, сір.
— Як же ви довіряєте мені таємницю, коли вона не ваша, Рене, надто ж коли ця таємниця має таке значення? — сказав Генріх тоном найнатуральнішим, якого тільки міг прибрати.
— Цей друг хоче спитати поради у вашої величності.
— У мене?
— Що ж тут дивного, сір? Пригадайте старого солдата з Акціума, що попросив поради в своєму процесі у Августа.
— Август був адвокат, Рене, а я ні.
— Сір, коли мій друг довірив мені цю таємницю, ваша величність належали ще до кальвіністської партії і ви були першим її головою, а пан де Конде — другим.
— Що ж далі? — сказав Генріх.
— Друг цей має надію, що ви вживете всемогутнього впливу на пана принца де Конде і попросите його не ставитись до нього вороже.
— Поясніть, Рене, коли хочете, щоб я зрозумів, — сказав Генріх, не виявляючи й найменшої зміни ні в обличчі, ні в голосі.
— Сір, ваша величність зрозумієте все з одного слова: друг цей знає всі подробиці про спробу отруїти пана принца де Конде.
— Була спроба отруїти принца де Конде? — спитав Генріх з чудово удаваним подивом. — Он як, і коли саме?
Рене пильно подивився на короля і відповів:
— Тиждень тому, ваша величність.
— Якийсь ворог? — спитав король.
— Так, — відповів Рене, — ворог, якого ваша величність знаєте і який знає вашу величність.
— Правда, — сказав Генріх, — я, здається, чув щось про це, але не знаю подробиць, і ваш друг, кажете ви, хоче переказати їх мені?
— Принцу де Конде прислали пахуче яблуко, але, на щастя, коли яблуко принесли, у принца був його лікар. Він узяв з рук посланця яблуко і понюхав, щоб дізнатися про його запах та якість. Через два дні він поплатився за свою відданість чи необережність гангренозним опухом обличчя, крововиливом і язвою, що роз’їла йому все лице.
— На жаль, — відповів Генріх, — ставши на половину католиком, я втратив усякий вплив на пана де Конде; ваш друг помилився, звертаючись до мене.
— Але ваша величність могли б бути корисні моєму другові своїм впливом не тільки у принца де Конде, а й у принца де Порсіана, брата отруєного.
— Ну, — сказала Шарлотта, — знаєте, Рене, від ваших історій тхне страхом. Ваші прохання не до речі. Уже пізно, розмови ваші похоронні. Ваші парфуми кращі від них.
І Шарлотта знов простягла руку до коробочки з опіатом.
— Пані, — сказав Рене, — перш ніж пробувати опіат, вислухайте, які страшні речі можуть учинити за допомогою його злі
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Королева Марго, Олександр Дюма», після закриття браузера.