Читати книгу - "Яр"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Я показав згорнений у дудку товстий зошит, іншого в мене з собою нічого не було. Я мовчки пішов з ними. Віддалік дивилося кілька пар співчутливих і переляканих очей — однокурсники теж передчували недобре. З нашого курсу вже забрали кількох ворогів народу, але вони зникали непомітно, лише потім нам про них сповіщали на зборах. Я ніколи не бував свідком арешту. «Невже це робиться отак делікатно?» — подумав я, йдучи коридорами до вестибюля. Біля чергового при виході той самий чоловік, сказавши нам «Одну хвилиночку!», підійшов до чергового, щось із ним пошептався, тоді повернувсь до нас і сказав мені:
— Той товариш чекає на нас у парку, доведеться піти його пошукати.
І настійливо кивнув у бік дверей.
Пройшовши попід червоною колонадою, ми перетнули вулицю Короленка й повз порожній постамент, на якому стояв колись пам'ятник Миколі Другому чи Першому, дійшли аж до найближчої вулиці Чудновського. Біля Російського музею стояла полуторка з критим фанерним кузовом, і ми попрямували прямо до нього. Той із двох моїх знайомих, що досі мовчав, одчинив двері кузова й кивком голови запросив мене досередини, позаяк же я вагався, «балакучий» дістав з кишеньки піджака якесь посвідчення й чемно підніс його мені під самі очі. Я трохи відхилив голову й прочитав: «Народный комиссариат внутренних дел», прізвище власника документа не встиг розібрати, але з мене було й того досить. Ми з ним сіли в кузов, той, другий, хряпнув дверцятами, які можна було відчинити тільки зовні, сам сів у кабіну, і машина рушила.
Саморобний кузов не мав жодного віконечка, я швидко втратив орієнтацію, бо кілька разів повертали праворуч і ліворуч, їхали вгору й спускались униз, а коли нарешті спинились, уїхавши до якоїсь рипучої брами, і мені сказали «Выходите!», я стрибнув і вмить здогадався, куди мене привезли.
То була Лук'янівська в'язниця, яку кожен киянин чудово знав, але уникав згадувати проти ночі.
Мене завели до чималої кімнати з трьома заґратованими вікнами й надовго там покинули, скреготнувши ключем. У коридорі зрідка проходили люди, та до мене їм не було ніякого діла. Я здавався собі зовсім спокійним, але під ложечкою з'явився холодок, який не проходив. Я нічого осудливого не зробив, був певен, що ті хлопці швидко в усьому розберуться, випустять мене на всі чотири вітри, ще й попросять пробачення. Але час минав, сонце, яке раніше світило просто у вікна, давно звернуло, а холодок під ложечкою не проходив.
Я підійшов до вікон і спробував по черзі виглянути в кожне. Подвійні шибки за ґратами обросли таким товстим шаром пилюки, що я навіть не розгледів: стіна по той бік чи небо. Та найдужче непокоїло не це, а холодок під ложечкою, мов лиховісне передчуття.
Ключ у дверях скреготнув аж тоді, коли закурені вікна взялися густою синькою. На порозі з'явився сорокарічний, худий, мов весняна чехоня, чоловік у формі в'язничного наглядача. Він мовчки сіпнув головою й вийшов у коридор, а коли я так само мовчки виконав його волю, він сказав, ніби викашляв:
— Руки назад и — вперед!
Коли ми проминали двері, з яких люто тхнуло аміаком, я пригальмував і озирнувся на конвоїра. Певно, в очах у мене було стільки муки, що конвоїр зглянувся:
— Ладно, давай...
Потім повів мене сходами на другий поверх, сказав «Стоять!», а сам прочинив якісь двері, устромив туди голову, тоді звелів мені заходити, а сам лишився по той бік дверей.
Я розглянувся: велика кімната з двома заґратованими вікнами, на вікнах незсунуті штори, у кутках великий письмовий облуплений стіл з телефоном і лампою, прикритою абажуром із газети. У тому місці, де газета торкалася до сильної лампи, папір порудів, але й досі можна було прочитати кілька великих літер заголовка: «Троцкистск...» Поряд зі столом сидів, не дивлячись на мене, стомлений чоловік, який сказав сердитим рипучим голосом:
— Все с карманов на стол!
Я поклав насамперед свого зошита з конспектом останньої лекції професора політекономії Ткачука, тоді кілька зім'ятих троячок, тоді облапав усі кишені, витяг і знову засунув на місце гребінку з кількома вже виламаними зубцями, але господар кабінету сказав:
— И расческу тоже.
Я поклав гребінку на зошит. Ще лишилася носова хустинка, та вона була зібгана й не дуже свіжа, я самочинно вирішив її не витягати на світ Божий. Слідчий розстебнув комірця, на петлицях якого блищало по чотири шпали, простяг руку через стіл, присунув до себе аркуш паперу, умочив ручку в чорнило й почав писати, сидячи збоку столу.
— Фамилия, имя, отчество!
Так почався перший у моєму житті допит, який тривав щонайменше зо п'ять годин.
Я довго не міг уторопати, чого вимагає від мене цей чоловік, який мало не конав од перевтоми. І лише коли він запитав, чи знаю я Йовхима Дерезу й ким він мені доводиться, я почав розуміти, у чому річ. Тим часом допит уже тривав добрих півтори години. Я сказав:
— Товариш Дереза — мій сільчанин, але він мені не родич, просто сільчанин та й годі. Можливо, лише не така паскуда, як багато хто. Якщо він і робив паскудство, то не з доброї волі.
Слідчий єхидно прискалився й майже чистою українською мовою проказав:
— Значить, не робив ніякого паскудства... Значить, він чесний чоловік? — Слідчий прискалився: — Йому можна вірить?
Я відповів, що не маю підстав сумніватись у порядності дядька Йовхима Дерези.
І тут слідчий знову перейшов на російську мову:
— В комсомоле состоишь?
Я заперечив покрутив головою. Тепер уже не мав сумніву,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Яр», після закриття браузера.