Читати книгу - "Яр"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Перебуваючи в цілковитому невіданні, я, проте, вирішив поводитись обережно. Серед моїх однокурсників ходили чутки, нібито до заарештованих застосовують найвитонченіші форми тортур, але тільки в тому випадку, коли арештанти не визнають провини перед радянською владою. Я не вірив цим балачкам ані на йоту, бо ще жоден такий арештант не повертався додому. Це було як ото зі свідками раювання праведників та мук грішників, адже з того світу також іще ніхто не повернувся. Слідчий цього разу запитав:
— А раньше состоял в комсомоле?
Я не зразу відповів. Тепер я вже не мав сумніву, що він про мене знає все, і знає від дядька Йовхима. Але цього знання мені здавалося замало, я боявся підвести безневинного під монастир. Я витримав погляд слідчого й дуже впевнено покрутив головою. Він простяг руку, так само сидячи збоку столу, дістав з папки малесеньку книжечку й простяг мені. Я з нехіттю роздивився її й повернув слідчому. Він спитав:
— Знакомая штучка?
Я сказав:
— Це не моє.
То був комсомольський квиток, якого я кинув на стіл дядькові Йовхиму, коли мої братики та дід з бабою померли від голоду того страшного тридцять третього року.
Слідчого розібрало. Він раптом прокинувся, схопивсь і зацідив мені кулаком межи очі. Якби я вчасно не сіпнув головою, то був би на підлозі й не почув би його подальшої промови, адже від прямого удару кулаком межи очі людина падає навзнак, ударяється просто тім'ям, і якщо надає на тверде, то може після цього вже й узагалі не звестися. Я впав на лікті й тому чув кожне слово цього роздратованого й, певно, перевтомленого одноманітною й нудотною роботою чоловіка. Він, раз у раз конаючи мене в бік чоботом, кричав:
— Ну, гаденыш!... Ты у меня сейчас заговориш... Ты повторишь не только признания того гада Дерезы, а признаешься даже в том, о чем я тебя и спрашивать не собирался!...
Мені було дуже боляче, я боронився, підставляючи руку під удари його носаків, а він чи то був хворий, чи справді перевтомлений, та незабаром перестав мене бити й гукнув у зачинені двері:
— Костя!...
Двері прочинилися, виглянула голова того сухореброго довготелесого, що привів мене сюди:
— Слушаюсь, Семен Семенович!
Слідчий сказав:
— Займись этим...
А сам знову сів із правого боку столу й стомлено сперся головою на руку.
Я й не підозрював, що в того замлілого й схожого на худу весняну чехоню чоловіка такі залізні пальці. Він одразу поставив мене на ноги й попхав поперед себе в сусідню, через коридор, кімнату, яка, проте, була ізольована від коридора подвійними дверима, оббитими повстю.
Спритно турнувши мене, вже добре побитого, на підлогу, він витяг із кишені метровий шмат гумового шланга, що невідомо як досі вміщувався в кишені, може, був пропущений крізь холошу в чобіт. Після кількох ударів у мене було відчуття, ніби я — це вже не я, а шкіряна торба, в якій усе — кістки, м'язи й нутрощі — перетворилися на киплячу криваву кашу.
Я витримав ці тортури до кінця — не знепритомнів. Єдине, чого не зміг витримати, був крик. То лишилось поза моєю волею й здавалося страшенно принизливим. Я тоді ще не знав, що така реакція на біль — закон природи. Пізніше мене били ще багато разів, багато разів мені доводилося бути свідком того, як б'ють інших, і не було жодного випадку, щоб хтось довго витримав і не закричав, після певної межі крик обов'язково проривався. Мені доводилося читати про людей, які могли витримати найстрашніші тортури не крикнувши, у крайньому разі вони глухо стогнали, зате декотрі навіть глузливо посміхалися, доводячи до безсилої люті своїх катів. У одному романі, я читав його ще школярем, після багатоденного катування катові так і не пощастило примусити свою жертву не реготати з нього. В останню мить кат відкинув своє бісівське знаряддя, упав перед катованим навколішки й, склавши молитовно руки, несамовитим голосом крикнув: «Святий!.. Святий!..» І тут-таки номер від розриву серця. Не пам'ятаю автора, здається, то був Каміль Бломмаріон, книжка була на дуже топкому, пожовклому від часу папері, давнє петербурзьке видання. Можливо, належала ще попові, у якого служив мій дід Іван Писар. Але ж то було в романах, а в житті...
Катований перестає кричати тільки тоді, коли непритомніє. То сигнал для ката припинити тортури, якщо не було вказівки закатувати жертву цього ж разу. Інколи жертва потрібна була живою. Моє лихо полягало в тому, що я довго кричав, тобто, не швидко непритомнів. Навіть Костю це вразило. Натомившись бити гумовим шлангом, він ще спересердя копнув мене чоботом:
— У, падла живучая!
І заходився вкладати свого шланга на місце: крізь прорвану кишеню в холошу, а тоді в халяву чобота. Я не розумів, для чого така конспірація. Можливо, то був якийсь професійний катівський шик. Я ще й досі підсвідомо стогнав, бо біль у побитому тілі не проходив, сорочка на мені була вся в кривавих пасмугах, а місцями й потріскалась. Тоді я ще не знав, що мій перший кат — елементарний аматор. Та я й не думав про це. Якщо слідчий Семен Семенович дав мене на обробку Кості, то логічно було думати, що на цьому допит не кінчився, з мене намагатимуться витягати ще якісь признання, тож мені належало сконцентрувати рештки своїх фізичних сил і волі на цьому.
Але вигляд у мене, певно, був такий нещасний, що Семен Семенович, який заглянув до мене, безнадійно махнув Кості рукою:
— Перестарался. Тащи
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Яр», після закриття браузера.